П о с т а н о в а 
Іменем  України
 
31 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 686/22204/16-ц
 
провадження № 61-28006 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015»;
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Колієва С. А.             від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області     у складі колегії суддів: Пастощука М. М., Купельського А. В., Ярмолюка О. І., від 15 листопада 2017 року, 
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015» (далі - ТОВ «ЖЕД ПМК 2015») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про виселення з гуртожитку. 
Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на праві   приватної власності належить будівля гуртожитку по АДРЕСА_1. Відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та           ОСОБА_6, займають кімнату НОМЕР_1 гуртожитку без достатніх правових підстав, у зв'язку з чим 03 липня 2015 року їм було надіслано попередження про необхідність звільнити займану кімнату, однак останні добровільно звільнити її відмовляються. При цьому відповідачі ніколи у трудових відносинах з ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» не перебували, стосовно них адміністрацією підприємства жодних рішень про надання житлової площі не приймалось та ордер на заселення спірної кімнати не видавався.
Посилаючись на викладене, ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на підставі частини третьої статті 116 ЖК УРСР просило суд виселити ОСОБА_4,          ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, як осіб, які самоправно її зайняли. 
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року позов ТОВ «ЖЕД ПМК 2015»           задоволено. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,                з кімнати НОМЕР_1 гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідачі, які вселились до гуртожитку без рішення про надання житлової площі та без ордеру, підлягають виселенню з гуртожитку як такі, що самоправно, без достатньої правової підстави займають жиле приміщення, яке належить на праві приватної власності позивачу, та звільнити його в добровільному порядку не бажають.
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 15 листопада                2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року залишено без змін. 
Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що кімната гуртожитку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, як і весь гуртожиток, належить на праві власності позивачу, а відповідачі вселились до вказаного приміщення не у встановленому законом порядку і у трудових відносинах з позивачем не перебували і не перебувають.
Апеляційний суд також зазначив, що хоча рішенням суду свідоцтво про право власності ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток скасовано, проте в реєстрі реєстрації прав на нерухоме майно значиться інше свідоцтво про право власності позивача на спірний гуртожиток, тобто товариство є належним позивачем у справі. 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» є неналежним позивачем       у справі, оскільки рішенням апеляційного суду Хмельницької області           від 25 травня 2017 року визнано недійсним рішення загальних зборів засновників колективного виробничого підприємства «Пересувна механізована колона - 33» від 27 січня 2015 року про передачу в якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1; визнано недійсним рішення загальних зборів засновників ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» від 27 січня                 2015 року про прийняття в якості вступного внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1; скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 січня 2015 року, видане ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток    по АДРЕСА_1 та скасоване рішення реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції про реєстрацію за ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» права власності на гуртожиток по АДРЕСА_1.Таким чином, ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» не набуло права власності на гуртожиток, а тому, не будучи власником цього гуртожитку, товариство є неналежним позивачем у справі. Крім того, судами не досліджувались доводи відповідачів про те, що   ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з дочірнім підприємством Житлово-експлуатаційна дільниця колективного виробничого підприємства «Пересувна механізована колона 33» (далі - ДП «ЖЕД КВП ПМК 33») і в   1999 році отримала ордер на вселення разом з членами своєї сім'ї:  чоловіка - ОСОБА_5 та доньки - ОСОБА_6, у спірну кімнату гуртожитку. Оскільки ордери після вселення підлягають поверненню на підприємство, відповідачі відповідно до чинного на той час законодавства повернули цей ордер у ДП «ЖЕД КВП ПМК 33», яке здійснювало облік ордерів як документів суворої звітності. Отже, доводи позивача про відсутність у відповідачів ордеру та про самоправне зайняття спірної кімнати гуртожитку не відповідають дійсності. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У грудні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Судом установлено, що ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на праві власності належить будівля гуртожитку по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно          від 28 січня 2015 року.
З 06 серпня 1999 року відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, зареєстровані у вказаному гуртожитку та проживають у кімнаті НОМЕР_1.
Задовольняючи позов ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» про виселення, суди      виходили із того, що кімната гуртожитку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, як і весь гуртожиток, належить на праві власності позивачу, а відповідачі вселились до вказаного приміщення не у встановленому законом порядку і у трудових відносинах з позивачем не перебували і не перебувають. Застосувавши положення статей 109, 116,  127-129 ЖК УРСР, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вказаної кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
Разом з тим судом також установлено, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2017 року визнано недійсним рішення загальних зборів засновників колективного виробничого підприємства «Пересувна механізована колона 33» від 27 січня 2015 року про передачу      в якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1; визнано недійсним рішення загальних зборів засновників ТОВ «ЖЕД ПМК              2015» від 27 січня 2015 року про прийняття в якості вступного внеску           до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку по   АДРЕСА_1; скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 січня 2015 року, видане ТОВ «ЖЕД     ПМК 2015» на гуртожиток по АДРЕСА_1 та скасоване рішення реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції про реєстрацію за ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» права власності на гуртожиток по АДРЕСА_1.
Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року                обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються            при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, неправомірність набуття позивачем права власності на гуртожиток по АДРЕСА_1 встановлена преюдиційним рішенням апеляційного суду Хмельницької області                    від 25 травня 2017 року і зазначена обставина в силу наведених вище положень закону доказуванню не підлягає
Отже, у ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» були відсутні будь-які правові підстави вимагати виселення відповідачів із гуртожитку, який товариству не належить.
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа     має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду      за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Посилання апеляційного суду про наявність у реєстрі прав на нерухоме майно ще одного свідоцтва про право власності позивача на площу спірного гуртожитку у розмірі 2 078,1 кв. м № 38958530 від 12 червня      2015 року є передчасним, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що саме на вищевказаній площі гуртожитку розташована кімната НОМЕР_1, з якої пред'явлено позов про виселення відповідачів.
Крім того, вирішуючи спір по суті, суди не надали належної оцінки доводам відповідачів про те, що ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з    ДП «ЖЕД КВП ПМК 33» і в 1999 році отримала ордер на вселенняразом         з членами своєї сім'ї: чоловіка - ОСОБА_5 та доньки - ОСОБА_6,                 у спірну кімнату гуртожитку. Оскільки ордери після вселення підлягають поверненню на підприємство, відповідачі відповідно до чинного на той час законодавства повернули цей ордер у ДП «ЖЕД КВП ПМК 33», яке здійснювало облік ордерів як документів суворої звітності. 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 130 ЦК України 2004 року, якщо спір не врегульовано до судового розгляду, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Зазначена норма процесуального права є обов'язком суду, а не його правом. 
Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані положення процесуального права та не залучив до участі у справі у передбаченому ЦПК України порядку як третю особу - ДП «ЖЕД КВП ПМК 33», з яким ОСОБА_4 перебувала в трудових відносинах та яким надавалася кімната і видавався ордер, з метою з'ясування законності вселення відповідачів у спірну кімнату гуртожитку. 
Отже, доводи позивача та висновки суду про відсутність у відповідачів ордеру та про самоправне зайняття спірної кімнати гуртожитку є передчасним.
Таким чином, суди попередніх інстанцій не встановили повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів та дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
При новому розгляді справи судам слід звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини, ухвалене у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 15 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Є. В.Синельников
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк