ПОСТАНОВА
Іменем України

02 жовтня 2018 року 
Київ
справа №348/2297/16-а
адміністративне провадження №К/9901/34423/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача Бевзенка В.М., 
суддів: Данилевич Н.А., Шарапи В.М.
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2017 (головуючий суддя - Грещук Р.П.)
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017 (головуючий суддя - Попко Я.С., судді: Сеник Р.П., Хобор Р.Б.)
у справі №348/2297/16-а
за позовом ОСОБА_2
до Надвірнянської районної ради,
треті особи - Надвірнянська районна державна адміністрація, Центральна районна лікарня Надвірнянського району, Комунальна аптека №100,
про зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Надвірнянської районної ради, треті особи на стороні відповідача: Надвірнянська районна державна адміністрація, Центральна районна лікарня Надвірнянського району, Комунальна аптека № 100, в якому, із врахуванням уточнення позовних вимог, просить зобов'язати Надвірнянську районну раду проводити фінансування компенсації витрат інвалідів II групи на придбання лікарських засобів за рецептами лікарів при амбулаторному лікуванні та стягнути з відповідача на його користь 5 000 грн. матеріальних збитків та 100 000 грн. моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017, у задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення судів попередніх інстанції були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є інвалідом II групи з дитинства.
04.11.2016 позивач звертався до сесії Надвірнянської районної ради з офіційним зверненням про включення до місцевого бюджету витрат на пільгове забезпечення ліками такої категорії соціально незахищених осіб як інваліди II групи, в якому просив надати вказаним особам можливість придбавати необхідні ліки за пільговими рецептами - тобто безкоштовно.
Листом від 30.11.2016 р. №1-194/399/109 відповідач повідомив, що з державного та обласного бюджетів кошти на відшкодування вартості ліків для даної категорії осіб не виділяються, а забезпечення пільговими ліками жителів району з II групою інвалідності не проводиться через відсутність фінансових можливостей в районному бюджеті в межах наявних бюджетних видатків.
Позивач звернувся з даним позовом до суду, вважаючи незаконними дії відповідача щодо невнесення до бюджету витрат на компенсацію вартості пільгового придбання ліків інвалідами II групи при здійсненні амбулаторного лікування.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що фінансування придбання ліків на підставі безоплатних рецептів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України з урахуванням фінансових можливостей держави, а відсутність необхідних коштів на безоплатне отримання ліків не є свідченням незаконної діяльності відповідача.
Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 №875-XII (далі - Закон №875-XII) передбачено, що діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає, зокрема, в охороні здоров'я.
Статтею 36 Закону №875-XII передбачено, що матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.
Частиною першою статті 10 Закону №875-XII передбачено, що фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності інвалідів і дітей-інвалідів здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, в тому числі Фонду соціального захисту інвалідів, місцевих бюджетів, а також органами місцевого самоврядування за місцевими програмами соціального захисту окремих категорій населення за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №1303 від 17.08.1998 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» (далі - Постанова №1303) безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування провадиться групам населення та за категоріями захворювань згідно з додатками 1 і 2.
Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.1996 №1071 (ЗП України, 1996, №17, ст.480), з урахуванням змін, які вносяться Міністерством охорони здоров'я за погодженням з Міністерством фінансів.
Пунктом 3 Постанови №1303 встановлено, що витрати, пов'язані з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах, провадяться за рахунок асигнувань, що передбачаються державним та місцевими бюджетами на охорону здоров'я.
Частиною третьою статті 32 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №2456-VI (надалі - Бюджетний кодекс України) встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики (відповідно до п. 1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 №446/2011, таким органом є Міністерство фінансів України), на підставі основних прогнозних макропоказників економічного і соціального розвитку України на плановий і наступні за плановим два бюджетні періоди та аналізу виконання бюджету у попередніх та поточному бюджетних періодах визначає загальний рівень доходів, видатків і кредитування бюджету та дає оцінку обсягу фінансування бюджету для складання проекту Державного бюджету України та індикативних прогнозних показників Державного бюджету України на наступні за плановим два бюджетні періоди.
Відповідно до частини другої, третьої статті 35 Бюджетного кодексу України, головні розпорядники бюджетних коштів забезпечують включення до бюджетних запитів показників за бюджетними програмами, які забезпечують протягом декількох років виконання інвестиційних програм (проектів), у разі їх схвалення у встановленому законодавством порядку та на підставі розрахунків обсягу витрат і вигод щодо реалізації таких інвестиційних програм (проектів). Крім того, головні розпорядники бюджетних коштів забезпечують своєчасність, достовірність та зміст поданих центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, бюджетних запитів, які мають містити всю інформацію, необхідну для аналізу показників проекту Державного бюджету України, індикативних прогнозних показників Державного бюджету України на наступні за плановим два бюджетні періоди, згідно з вимогами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики.
Міністерство охорони здоров'я України, яке відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 №467/2011, яким затверджено Положення про Міністерство охорони здоров'я України, є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, зокрема, у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я, виступає головним розпорядником бюджетних коштів у сфері охорони здоров'я.
Таким чином, центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я є Міністерство охорони здоров'я України, на підставі бюджетних запитів якого формується проект Державного бюджету України в частині видатків у сфері охорони здоров'я.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд погоджується з висновками судів попередніх про те, що прийняття рішень про формування видаткової частини державного бюджету є дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень. 
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про зобов'язання відповідача проводити фінансування компенсації витрат інвалідів II групи на придбання лікарських засобів, оскільки центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я є Міністерство охорони здоров'я України, на підставі бюджетних запитів якого формується проект Державного бюджету України в частині видатків у сфері охорони здоров'я.
Також, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними. Крім того, судами попередніх інстанцій не встановлено протиправності дій або бездіяльності відповідача по відношенню до позивача.
З огляду на викладене та за встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, Суд вважає вірним висновок судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та ґрунтуються на довільному тлумаченні норм матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
За наведених обставин даної справи та з урахуванням викладеного, Суд не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.
Керуючись статтями 242, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.
Суддя-доповідач В.М.Бевзенко 
судді                                                                                          Н.А.Данилевич
                                                                                          В.М.Шарапа