Постанова
Іменем України
22 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 759/15928/14-ц
провадження № 61-21251св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., 
Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
третя особа - ОСОБА_8,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року у складі судді Журибеди О. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва 
від 23 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_8, який продовжує навчання.
Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 23 грудня 1995 року по 11 лютого 2013 року, від якого вони мають повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею та продовжує навчання. Починаючи з 11 жовтня 2013 року відповідач на утримання сина матеріальної допомоги не надає та має заборгованість по сплаті аліментів. Після досягнення сином повноліття, ОСОБА_6 категорично відмовився сплачувати аліменти. На даний час ОСОБА_8 навчається на другому курсі Київського-торгівельно економічного університету, факультет фінансів та банківської справи (денна форма навчання) на платній основі. 
З урахуванням викладеного, просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітнього ОСОБА_8, який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення ним двадцяти трьох років за умови, що син буде продовжувати навчання та витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн.
Справу суди розглядали неодноразово.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.  Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку на утримання повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчання до досягнення ним 23 років за умови, що ОСОБА_8 буде продовжувати навчання. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги в сумі 1 461 грн 60 коп. та судовий збір в дохід держави в сумі 243 грн 60 коп.
Рішення районного суду мотивовано тим, що повнолітній син сторін проживає разом з матір'ю, навчається та своїх доходів не отримує, а відповідач фактично ухиляється від надання матеріальної допомоги своєму сину, а тому, виходячи з рівності прав та обов'язків батьків по відношенню до своїх дітей, зобов'язаний сплачувати аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання відповідно до вимог статей 199-200 СК України та має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу). 
У касаційнійскарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у березні 2016 року, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки син ОСОБА_6 повнолітній, то аліменти повинні стягуватись на його користь, а не на користь його матері. Позивач не надала доказів, що підтверджують її неспроможність оплачувати самостійно навчання сина та надавати йому необхідну матеріальну допомогу. Суди не дослідили чи спроможний він надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, не врахували те, що він безробітній, має у власності 1/2 частину квартири, яка перебуває в іпотеці та автомобіль за який він повинен виплатити грошову компенсацію. 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
25 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Судами встановлено, що 23 грудня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та укладено шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва 11 лютого 2013 року було розірвано (а. с. 4). 
Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мають повнолітнього сина 
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується актом 
від 06 листопада 2013 року, складений комісією комунального підприємства «РЕО-4» та з 01 вересня 2014 року навчається на другому курсі денної форми навчання в Київському національному торгівельно-економічному університеті на факультеті фінансів та банківської справи згідно договору № 1251 
д/6кс-2014 про навчання від 27 серпня 2014 року на платній основі (а.с. 5, 9, 12, 98).
У силу положень частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відповідно до статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
У зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.
Частиною другою статті 199 СК України встановлено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Згідно з частини першої статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Відповідно до частити першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, виходили із того, що син ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є повнолітнім та продовжує навчання, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги, яку може надавати відповідач у визначеному розмірі. При визначенні розміру аліментів судами враховано матеріальне становище відповідача, відсутність у ОСОБА_6 інших дітей, непрацездатної дружини та батьків, які перебувають на його утриманні.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), визначено право позивача на отримання аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, розмір яких визначено із урахуванням положень статей 182, 200 СК України. При цьому суди правильно виходили зі встановлених обставин про те, що ОСОБА_8 проживає з матір'ю, яка відповідно до вимог частини третьої статті 199 СК України має право на звернення з таким позовом та обґрунтовано не взяли до уваги доводи ОСОБА_6 про те, що остання такого права не має.  
Обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
З огляду на наведене, доводи заявників висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії 
суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року у та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            С. Ф. Хопта
О.В. Білоконь
Є.В. Синельников