Постанова
Іменем України 
 
19 вересня 2018 року
м. Київ
Справа №484/2750/15-к
Провадження № 51-2023км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року у кримінальному провадженні № 12015150130000081 про обвинувачення
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Демидове Березівського району Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.115 КК;
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Якутськ Російської Федерації, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст.186, ч. 1 ст. 396 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини:
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вчинили злочини за наступних обставин.
26 лютого 2015 року у вечірній час доби ОСОБА_9 та ОСОБА_6 разом із потерпілим ОСОБА_10 перебували в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_4 , де вживали спиртні напої з приводу святкування дня народження батька ОСОБА_6 – ОСОБА_11 , який також перебував в даному житловому будинку, оскільки мешкає в ньому.
Під час перебування за святковим столом між ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_10 на ґрунті виниклих особистих неприязних стосунків, через некоректну поведінку потерпілого ОСОБА_10 винила конфліктна ситуація, яка згодом, після виходу на подвір`я даного житлового будинку, де вони залишились вдвох, перейшла в бійку між ними.
Під час бійки ОСОБА_9 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, наніс потерпілому ОСОБА_10 удари кулаками в область обличчя, кінцівок та грудної клітини, спричинивши легкі тілесні ушкодження у виді крововиливу в праве око, синців, саден, та забійних ран в області обличчя, на шиї, на правій передньо-боковій поверхні грудної клітки, в ділянці променево-зап`ястних суглобів, на тильній поверхні лівої кисті, на передній поверхні правого колінного суглобу, на передній поверхні правої гомілки, а також тяжкі тілесні ушкодження у виді субдуральної гематоми, переломів ребер 8-9 зліва по середньопідпаховій лінії, 7-8 з правого боку посередньопідпаховій лінії, 2-7 ребер справа по середньо-ключичній лінії, які в своїй сукупності носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою загрози для життя. Внаслідок побиття потерпілого ОСОБА_10 втратив рівновагу, упав та втратив свідомість. Залишивши потерпілого ОСОБА_10 в непритомному стані ОСОБА_9 повернувся до приміщення будинку, де знову приєднався до кампанії за святковим столом.
Опівночі в ніч на 27 лютого 2015 року, коли ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вийшли на подвір`я даного житлового будинку, вони підійшли до непритомного потерпілого ОСОБА_10 . В цей момент у ОСОБА_9 виник умисел на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 , реалізуючи який, ОСОБА_9 за допомогою ОСОБА_6 , не повідомляючи останньому істинну мету своїх дій та не розраховуючи на його співучасть, за допомогою останнього погрузив тіло ОСОБА_10 , який був у непритомному стані, до пасажирського відсіку мікроавтобуса «Wоlksvagen LТ 35 D» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_12 , на якому ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_10 приїхали із м. Кіровограда до с. Кримка Первомайського району Миколаївської області. Далі ОСОБА_6 сів за кермо даного транспортного засобу, а ОСОБА_9 – на праве крісло біля водія, і з безпритомним тілом потерпілого ОСОБА_10 , який знаходився в пасажирському відсіку на одному із пасажирських крісел, вони виїхали із с. Кримка Первомайського району Миколаївської області та рухалися по автомобільній дорозі «М 13 Кіровоград – Платонове». Близько 02 год. 00 хв. на території Первомайського району Миколаївської області на автомобільній дорозі державного значення «М 13 Кіровоград – Платонове» за межами с. Кримка, ОСОБА_6 зупинив транспортний засіб «Wоlksvagen LТ 35 D», залишив місце водія та сховався в лісопосадці.
Після чого ОСОБА_9 сів за кермо даного транспортного засобу, в якому перебував без свідомості потерпілий ОСОБА_10 та продовжив рух по даному автошляху. Прибувши до автодорожнього мосту через річку Південний Буг, який розташований на околиці с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_9 в період часу між 2 та 3 год. 27 лютого 2015 року зупинив керований ним мікроавтобус «Wоlksvagen LТ 35 D» та з метою реалізації, свого злочинного умислу, направленого на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 , зняв шнурки із його взуття, одним з яких обвів шию та здавив петлею органи шиї потерпілого ОСОБА_10 , після чого настала смерть останнього, іншим шнурком ОСОБА_9 обв`язав ноги потерпілого ОСОБА_10 та прив`язав до них каміння. З метою приховати вчинений злочин ОСОБА_9 дістав тіло вбитого ним потерпілого ОСОБА_10 із салону автомобіля та скинув його з центральної частини вказаного автодорожнього мосту в   знаходячись в стані алкогольного сп`яніння в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_4 , з погрозою застосування насильства над потерпілим ОСОБА_10 , примусив останнього до виконання цивільно-правового зобов`язання, яке полягало в необхідності повернення потерпілим ОСОБА_10 обвинуваченому ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 200 грн, що становила різницю у вартості мобільних телефонів, яка виникла внаслідок обміну між ними мобільних телефонів. У зв`язку з відсутністю у потерпілого ОСОБА_10 грошових коштів у сумі 200 грн, ОСОБА_6 заволодів золотою каблучкою вартістю 498,75 грн, що належала потерпілому ОСОБА_10 , та яку потерпілий ОСОБА_10 передав ОСОБА_6 , отримавши від ОСОБА_6 грошові кошти, оскільки вартість переданої ним золотої каблучки, перевищувала розмір виниклого боргу потерпілого ОСОБА_10 перед ОСОБА_6 .
Крім того, усвідомлюючи, що ОСОБА_9 вчинено умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_6 маючи умисел на заздалегідь необіцяне приховування злочину, вчиненого ОСОБА_9 , не повідомив правоохоронні органи про вчинення ОСОБА_9 особливо тяжкого кримінального правопорушення, з метою уникнення останнім кримінальної відповідальності, перешкоджання органам досудового слідства у своєчасному розкритті злочину, викритті винної особи та притягнення її до кримінальної відповідальності.
Дії ОСОБА_9 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а дії ОСОБА_6 – за ч. 1 ст. 355 КК України, як примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, тобто вимога виконати угоду, з погрозою насильства над потерпілим, а також за ч. 1 ст. 396 КПК України, як заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину.
У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 355 та ч. 1 ст. 396 КК та призначено покарання за ч. 1 ст. 355 КК у виді арешту на строк 4 місяців, за ч. 1 ст. 396 КК покарання у виді арешту на строк 3 місяці. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді арешту на строк 4 місяці та зараховано у строк відбуття покарання тримання його під вартою з 02 квітня 2015 року по 01 липня 2015 року.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 у рахунок відшкодування майнової шкоди 16065 грн, моральної шкоди – 100000 грн. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 відмовлено. Ухвалено стягнути із ОСОБА_9 в доход держави судові витрати за проведення судових експертиз у сумі 3323,88 грн та 2215,92 грн. Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 залишено без зміни.
Відповідно до вимог абз. 5 ч. 5 ст. 72 КК, ОСОБА_6 , звільнено від відбування покарання призначеного за даним вироком у виді арешту на строк 4 місяці, у зв`язку з його відбуттям.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_9 строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 02 квітня 2015 року по 25 лютого 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2016 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції, під час якого слід усунути вказані недоліки, повно і всебічно перевірити всі доводи поданих апеляцій з дослідженням обставин, встановлених під час кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК, доводи зазначені у касаційній скарзі потерпілої, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій засуджених та постановити рішення, яке б відповідало вимогам ст. 419 КПК.
При цьому, судом зазначено, що зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що залишаючи скаргу представника потерпілої без задоволення, суд не зазначив підстав, із яких її визнано необґрунтованою. Суд обмежився перерахуванням доказів, на які є посилання у вироку, і загальним формулюванням про правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності винності ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. При цьому суд не розкрив суті зібраних у справі доказів, не проаналізував їх у контексті з конкретними доводами апеляції та не розглянув доводи представника потерпілої про недопустимість доказів, неправильну, на їх думку, кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_6 , невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого, внаслідок м`якості та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, однобічністю. 
В обґрунтування наведеного зазначає, що судом апеляційної інстанції у порушення вимог закону не були виконані, вказівки ВССУ зазначені в ухвалі від 11 жовтня 2016 року, якою була скасована ухвала від 25 лютого 2016 року апеляційного суду та порушено вимоги статей 94, 84, 85, 86, 370 КПК стосовно доказів, законності дотримання статей 339, 404, 405, 410, 411 КПК та положення статей 44, 55, 59 КПК.
Стверджує, що ОСОБА_6 був співучасником вбивства потерпілого ОСОБА_10 та мав умисел на його вчинення, тому його дії потрібно кваліфікувати за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК. 
Зазначає, що судом не повною мірою досліджено висновок експерта № 17 від 02 березня 2015 року – 02 квітня 2015 року, згідно якого тілесні ушкодження на тілі потерпілого також не могли утворитися від ударів ОСОБА_9 , не враховані також показання свідків та інші обставини.
Також, на її думку, в межах вимог КПК і своїх повноважень суд повинен був незалежно від наявності клопотання вирішити питання про повернення обвинувального акту прокурору і зміни обвинувачення, про що були клопотання і прокурору. При цьому вказує про порушення прав потерпілих, оскільки їм належним чином не роз`яснювались їх права, а саме: щодо повернення обвинувального акту, зміни обвинувачення ОСОБА_6 , а також на відсутність представника у підготовчому судовому засіданні.
Крім того, зазначає, що в ухвалі апеляційного суду відсутні дані щодо змін до апеляції, які фактично не розглянуті, а в резолютивній частині ухвали взагалі не йде мова про наслідки її розгляду; заявлене клопотання від 20 квітня 2017 року про участь у розгляді ОСОБА_9 судом не розглянуто; заявлене клопотання від 07 червня 2017 року в порядку ст.ст. 55, 56, 258 КПК та ст.ст. 94, 36, 45, 290, 223 КПК безпідставно відхилено; поверхово, фактично не розглянуто питання, зазначені у додатковій апеляційній скарзі щодо тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 (кількість, механізм утворення), які в порушення ст. 94 КПК судом першої інстанції не досліджені належним чином; в порушення ст. 338, 339 КПК клопотання про зміну обвинувачення судом першої інстанції фактично не розглянуто. 
Стверджує, що належні докази, про які ставилося питання у клопотанні від 07 червня 2017 року, відсутні у судовій справі, а щодо їх перевірки захисту відмовлено.
Зазначає, що прокурором суду не були надані і суд не досліджував матеріали досудового розслідування в повному обсязі, а дослідив матеріали лише вибірково – тільки ті, які були надані суду з обвинувальним актом.
Також вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу потерпілої частково, просив ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначив, що апеляційний суд відхилив клопотання потерпілих про дослідження доказів і не виконав ухвалу ВССУ про безпосереднє дослідження доказів.
Захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 поклався на розсуд суду. Засуджений ОСОБА_6 заперечив проти касаційної скарги прокурора, зазначивши, що нікого він не вбивав. 
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Верховного Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 438 КПК предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Отже, при розгляді даного кримінального провадження Суд виходить з того, що згідно ст. 438 КПК до компетенції суду касаційної інстанції не відноситься перевірка обставин, зазначених у статтях 410 та 411 КПК, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, які оскаржуються у касаційній скарзі потерпілої ОСОБА_8 .
У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Тому, оскільки зміна кваліфікації дій ОСОБА_6 з ч.1 ст. 186 КК на ч. 1 ст. 355  КК та правильність кваліфікації дій за ч. 1 ст. 396 КК у касаційній скарзі потерпілої ОСОБА_8 не оспорюється, а від інших учасників судового розгляду клопотань з цього питання не надійшло, суд касаційної інстанції судові рішення в цій частині не переглядає. З цих же підстав Верховний Суд не переглядає рішення в частині доведеності вини та правильності кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК.
Положеннями ч. 1 ст. 337 КПК визначено межі судового розгляду, а саме: судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Винятки з цього правила передбачені ч. 2, ч. 3 цієї статті, відповідно до яких за межі обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, може вийти прокурор, а також суд за власною ініціативою за наявності відповідних підстав. Зокрема, ч. 3 ст. 337 КПК передбачено право суду вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_6 був співучасником вбивства потерпілого ОСОБА_10 та мав умисел на його вчинення, тому його дії потрібно кваліфікувати за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, є необґрунтованими. Також, Верховний Суд відхиляє доводи потерпілої ОСОБА_8 у касаційній скарзі щодо недотримання вимог ст. 419 КПК, у зв`язку із неналежним дослідженням судом апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги з доповненнями до неї представника потерпілої, суть яких зводилася до необхідності кваліфікації дій ОСОБА_6 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК.
При цьому, Верховний Суд зауважує, що обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 або ч. 2 ст. 115 КК органами досудового розслідування не пред`являлось. Прокурор у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 337 КПК обвинувачення не змінив та не висунув додаткове. 
У зв`язку із цим, суд апеляційної інстанцій під час судового розгляду даного кримінального провадження правильно обмежився обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 355 та ч. 1 ст. 396 КПК України. 
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 337 КПК, з огляду на відсутність підстав, передбачених ч. 2 і ч. 3 цієї статті, суди першої та апеляційної не могли вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, оскільки це становило б погіршення становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. 
Відсутня така процесуальна можливість і у Верховного Суду.
Звідси, посилання в касаційній скарзі потерпілої про те, що суд апеляційної інстанції не розглянув її доводи щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_6 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК є безпідставними.
Таким чином, висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення відповідно до обвинувального акту, з якого вбачається, що обвинувачення ОСОБА_6 у завданні потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень або його участі у вчиненні вбивства потерпілого органами досудового розслідування не висувалося.
Також, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги потерпілої про те, що у межах вимог КПК і своїх повноважень суд мав незалежно від наявності клопотання вирішити питання про повернення обвинувального акту прокурору і зміни обвинувачення, про що були клопотання і прокурору, оскільки незгода потерпілої з кваліфікацією дій обвинуваченого не є підставою для повернення обвинувального акту, згідно вимог ст. 291 КПК, а зміна обвинувачення належить до виключної компетенції прокурора і суд не має повноважень корегувати позицію сторони обвинувачення.
Права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд апеляційним судом дотримано у повному обсязі.
Не заслуговують на увагу, також доводи касаційної скарги потерпілої про безпідставне відхилення клопотань, заявлених 07 червня 2017 року під час перегляду провадження в апеляційному порядку.
Як вбачається із журналу судового засідання та інформації, що міститься на технічному засобі – звукозаписі судового засідання від 07 червня 2017 року, заявлені потерпілими та їх представником клопотання вирішено відповідно до вимог закону. При цьому, апеляційний суд послався на відсутність процесуальних підстав для задоволення заявлених клопотань, зокрема, засуджений допитувався під час судового розгляду і потерпіла сторона мала змогу задати йому питання; неможливістю обґрунтовувати свої висновки на матеріалах досудового розслідування, стосовно протоколів, які відсутні в матеріалах провадження і не досліджені судом; щодо виклику в судове засідання експерта ОСОБА_13 не наведено підстави такого виклику, яка була присутня під час судового розгляду і їй задавали питання; відсутність процесуальних підстав для виклику Дроздова та ОСОБА_14 , які брали участь в слідчому експерименті, який суд не визнав доказом у цій справі.
Посилання потерпілої у касаційній скарзі на те, що заявлене клопотання від 20 квітня 2017 року про участь у розгляді ОСОБА_9 судом не розглянуто, є безпідставним, оскільки із звукозапису судового засідання від 20 квітня 2017 року вбачається, що вказане клопотання не заявлялося.
Порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.
Отже, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_8 про недотримання судом апеляційної інстанції вказівок суду, який розглянув справу в касаційному порядку, які є обов`язковими при новому розгляді.
Крім того, твердження потерпілої ОСОБА_8 у касаційній скарзі, що судом апеляційної інстанції було порушено вимоги статей 94, 84, 85, 86, 370 КПК стосовно доказів, законності дотримання статей 339, 404, 405, 410, 411 КПК та положення статей 44, 55, 59 КПК, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, незважаючи на невизнання вини ОСОБА_9 та визнання - ОСОБА_6 , їх вина у вчиненому у межах висунутого обвинувачення підтверджується показаннями потерпілих, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_13 , даними, що містяться в протоколах огляду місця події від 01 березня, 02 березня 2015 року, із фототаблицями та схемами до них, протоколі пред`явлення потерпілому ОСОБА_16 трупа для впізнання від 12 березня 2015 року, протоколі проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_6 , висновках судової медичної експертизи №17 від 02 квітня 2015 року, судової молекулярно – генетичних експертиз №225 від 18 березня 2015 року і №226 від 07 травня 2015 року, судової медичної імунологічної експертизи №209 від 02 березня 2015 року, судової психіатричної експертизи №314 від 23 червня 2015 року тощо.
З огляду на положення Глави 4 КПК докази у цьому кримінальному провадженні повною мірою відповідають вимогам закону, процесуальних порушень під час їх збирання, дослідження та оцінки, які б могли свідчити про їх недопустимість чи неналежність, не вбачається.
Призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_6 покарання, відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Обираючи вид та розмір покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , суд врахував їх задовільні характеристики за місцем проживання, те що вони є раніше не судимими особами, характер та ступінь тяжкості вчинених ними злочинів, умови життя, їх соціальне та матеріальне становище, стан їх здоров`я, рівень культури та освіти, їх соціально-психологічні риси при дослідженні яких встановлено, що ОСОБА_9 і ОСОБА_6 , повністю усвідомлювали значення своїх дій і в повній мірі могли ними керувати, визнав обставиною, що обтяжує покарання засуджених – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 – щире каяття та відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 .
З огляду на викладене, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом засудженим ОСОБА_9 та ОСОБА_6 покарання у вказаному виді та розмірі є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засуджених, попередження вчинення ними нових злочинів та є домірним вчиненому.
Крім того, доводи, наведені у касаційній скарзі потерпілої ОСОБА_8 , є аналогічними доводам апеляційної скарги з доповненнями до неї її представника – ОСОБА_17 , які були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши відповідні мотиви, та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення. З цим висновком погоджується і Верховний Суд. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судових рішень, як того просить потерпіла ОСОБА_8 у касаційній скарзі, не встановлено. 
Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року - без зміни.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3