ПОСТАНОВА
Іменем України

31 серпня 2018 року 
Київ
справа №810/3520/15
адміністративне провадження №К/9901/9066/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іволга-2» на постанову Київського окружного адміністративного суду у складі судді Василенко Г.Ю. від 14 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Саприкіної І.В., Карпушової О.В., Кобаля М.І. від 11 листопада 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іволга-2» до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Іволга-2» (далі - позивач/Товариство) звернулось до суду з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач/Інспекція), в якому просило: 1) визнати протиправними дії, які полягають в незаконній та безпідставній перевірці місцезнаходження Товариства; 2) визнати протиправними дії щодо розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів, укладеного між Товариством та Інспекцією.

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначало, що дії відповідача по перевірці місцезнаходження Товариства вчинені ним з порушенням податкового законодавства; договір про визнання електронних документів, укладений між платником податків та контролюючим органом, може бути розірвано у встановлених Законом випадках, які, в даному випадку, відсутні, зокрема, вказує, що місце реєстрації підприємства не змінювалось, відповідає даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, як наслідок, вважає дії Інспекції щодо розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів протиправними.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року, позов задоволено частково; визнано протиправними дії Інспекції щодо одностороннього розірвання договору про визнання електронних документів за №190220152 від 19 лютого 2015 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що на момент розірвання Інспекцією укладеного із позивачем договору про визнання електронних документів місце реєстрації позивач не змінював, а тому у відповідача не було законних підстав для вчинення дій щодо розірвання такого договору в односторонньому порядку. Стосовно ж іншої частини вимог суди дійшли висновку, що здійснення контролюючим органом заходів по обліку платників податків, у тому числі щодо перевірки їх місцезнаходження, є частиною процесу реалізації податковим органом повноважень, наданих йому законодавством, а тому, за висновком останніх, позовні вимоги про визнання неправомірними дій по проведенню перевірки місцезнаходження Товариства задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із рішенням судів першої та апеляційної інстанції, Товариство подало касаційну скаргу, в якій просило їх скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач, посилаючись на положення статей 78, 80, 81 Податкового кодексу України (далі - ПК України), які регулюють умови та порядок проведення документальних та фактичних перевірок, допуску посадових осіб контролюючих органів до їх проведення, зазначає про невручення йому наказу про проведення перевірки, направлення на її проведення та службового посвідчення осіб, що, за твердженням позивача, свідчить про протиправність дій Інспекції по перевірці місцезнаходження Товариства. Також зазначає про відсутність будь-яких підстав для перевірки місцезнаходження платника податку, що визначені Порядком обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588, та наявність мораторію на проведення перевірок у 2015 та 2016 роках. За наведеного, вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 листопада 2015 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У визначені ухвалою строки заперечення на касаційну скаргу не надходили.

В подальшому справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) й протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 травня 2015 року податковим органом направлено запит №2207/1501 на встановлення місцезнаходження платника податків ТОВ «Іволга-2».

Оперуповноваженим податкової міліції Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Мартиненком В.В. 15 червня 2015 року було здійснено виїзд за місцезнаходженням підприємства позивача за юридичною адресою, зазначеною в ЄДРПОУ: Київська область, Броварський район, с. Літки, вул. Чоповського, 32. Перевіркою встановлено, що Товариство за зазначеною адресою реєстрації не знаходиться, про що 16 червня 2015 року складено довідку про встановлення місцезнаходження платника податків, у якій зазначено, що місцезнаходження платника податків не встановлено.

У пункті 61.1 статті 61 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В силу приписів пункту 63.3 статті 63 ПК України з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об'єктів оподаткування або об'єктів, які пов'язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, визначає порядок обліку платників податків у контролюючих органах та порядок формування Реєстру великих платників податків на відповідний рік з урахуванням критеріїв, визначених цим Кодексом для великих платників податків (пункт 64.7 статті 64 Кодексу).

Разом з тим процедура встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податку передбачена розділом XII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588 (далі - Порядок).

За змістом пункту 12.1 Порядку (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) з метою більш повного обліку платників податків - юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців, унеможливлення отримання юридичними особами або фізичними особами - підприємцями неконтрольованих доходів підрозділи контролюючих органів, до функцій яких належить ведення обліку платників податків, повинні забезпечувати систематичний контроль за повнотою та своєчасністю взяття на облік юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців контролюючими органами після здійснення їх державної реєстрації, реорганізації та внесення змін до Єдиного державного реєстру чи установчих документів.

Як зазначено у пункті 12.2 Порядку, у рамках проведення заходів (роботи з узгодження грошового зобов'язання; з погашення податкового боргу тощо), а також при призначенні чи проведенні будь-якого виду перевірки платника податків чи при виконанні інших службових обов'язків працівниками контролюючих органів здійснюється або може здійснюватись перевірка місцезнаходження (місця проживання) платника податків. За наслідками перевірки складається акт перевірки місцезнаходження платника податків. Якщо встановлено відсутність платника податків за його місцезнаходженням (місцем проживання), то проводиться робота із з'ясування фактичного місця розташування (місцезнаходження, місця проживання) платника податків, відповідальних та пов'язаних осіб.

Відповідно до пункту 12.4 Порядку щодо кожного платника податків, стосовно якого виявлена відсутність його за місцезнаходженням (місцем проживання) та не з'ясоване його фактичне місцезнаходження (місце проживання), підрозділ контролюючого органу, який з'ясував зазначений факт, готує та передає підрозділам податкової міліції запит на встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків за встановленою формою.

В силу приписів пункту 12.5 Порядку, якщо за результатами заходів щодо встановлення фактичного місцезнаходження юридичної особи підрозділами податкової міліції буде підтверджено відсутність такої особи за місцезнаходженням або встановлено, що фактичне місцезнаходження юридичної особи не відповідає зареєстрованому місцезнаходженню, керівник (заступник керівника) контролюючого органу протягом трьох робочих днів приймає рішення про надсилання до відповідного державного реєстратора повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за формою №18-ОПП (додаток 24) для вжиття заходів, передбачених частиною дванадцятою статті 19 Закону №755-IV.

Аналогічні правила встановлення місцезнаходження платника податків були закріплені і в чинному на момент спірних відносин Положенні про організацію взаємодії підрозділів податкової міліції з іншими структурними підрозділами органів державної податкової служби для встановлення місцезнаходження платника податків, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА) від 17 травня 2010 року №336, зокрема підпунктами 3.1.1, 3.1.2 пункту 3.1 розділу II, - щодо кожного платника податків, який відсутній за місцезнаходженням (місцем проживання) та місцезнаходження (місце проживання) якого не з'ясовано, структурний підрозділ органу ДПС проводить такі заходи: шляхом спілкування (телефон, пошта, факс, виїзд за місцезнаходженням тощо) із платником податків з'ясовує його фактичне місцезнаходження (місце проживання); за допомогою Єдиного банку даних платників податків встановлює місце проживання засновників і керівників платника податків та отримує інформацію стосовно інших платників податків, де зазначені особи є засновниками чи керівниками.

Відповідно до пункту 3.2 розділу II Положення у разі підтвердження відсутності платника податків за місцезнаходженням (місцем проживання) структурний підрозділ органу ДПС, який є ініціатором запиту, готує за відповідною формою запит на встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків та направляє до підрозділу податкової міліції.

У відповідності ж до положень підпункту 350.1.12 пункту 350.1 статті 350 ПК України до повноважень податкової міліції належить встановлення місцезнаходження платників податків, проведення опитування їх засновників, посадових осіб.

Ураховуючи вищенаведене, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавством визначено право контролюючого органу, у тому числі із залученням податкової міліції, здійснювати перевірку місцезнаходження (місця проживання) платника податків при виконанні будь-яких службових обов'язків, визначених Законом, й підстави для такої перевірки не є вичерпними.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства, які спрямовані на оскарження дій відповідача щодо проведення перевірки місцезнаходження, задоволенню не підлягають, оскільки останні є лише службовою діяльністю працівників контролюючого органу на виконання своїх професійних обов'язків.

Посилання ж позивача на порушення Інспекцією положень статей 78, 80, 81 ПК України, а також обставини введення мораторію, не є прийнятними, оскільки такі стосуються документальних та фактичних перевірок, порядок проведення яких є спеціальним та не поширюється на перевірку місцезнаходження платників податків.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення згаданих вимог позивача.

Щодо позовних вимог, рішення про задоволення яких прийнято судами першої та апеляційної інстанції, то в цій частині рішення судів позивачем не оскаржуються, а тому, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, касаційним судом не переглядаються.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень.

Доводи ж касаційної скарги за наведеного не дають підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні рішень, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іволга-2» залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду