Постанова
Іменем України
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 642/20/2017/16-ц
провадження № 61- 444св17
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, 
третя особа - Управління державної казначейської служби України в Харківській області, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року у складі головуючого-судді Ольховського Є. Б. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року у складі суддів:                    Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Хорошевського О. М., 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2017 року ОСОБА_4  звернувся до суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, про відшкодування втраченого заробітку, у зв'язку з втратою працездатності та моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 16 листопада             1995 року по 06 листопада 2015 року проходив службу на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу № 4 роти ДПС відділу ДАЇ обслуговування м. Харкова ГУ МВСУ в Харківській області, мав звання старшини міліції.
Внаслідок трудової діяльності в період з 16 листопада 1995 року по                        06 листопада 2015 року за результатами МСЕК позивач був визнаний інвалідом 3-ї групи йому встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності.
Посилаючись на те, що розмір втраченого позивачем внаслідок каліцтва та ушкодження здоров'я, заробітку (доходу), підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки спричинені йому під час здійснення ним функцій представника влади на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби ОСОБА_4, просив стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - ГУ МВСУ в Харківській області) заборгованість зі щомісячних виплат у відшкодуванні шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я у розмірі 14 875,00 грн; виплати на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я у розмірі 8 000,00 грн щомісячно, починаючи з 01 січня 2017 року і продовжувати безстроково; моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн та на відшкодування витрат на правову допомогу - 10 000,00 грн.
                                                                                                                                         
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року  у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні правовідносини регулюються спеціальним законодавством - Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 565-XII) і Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 (далі - Порядок) і застосування до таких правовідносин статей 1195, 1197 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є безпідставним. 

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року  залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з його висновками, зазначивши про відповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права. 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_4  просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_4 встановлена інвалідність, право на отримання допомоги в зв'язку з втратою працездатності у нього виникло на підставі статей 1195 та 1197 ЦК України. Крім того, йому було заподіяно значну моральну шкоду, що виразилась у спричиненому психологічному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я, що призвело до інвалідності та сильного емоційного потрясіння. Судами зазначене не було взято до уваги, що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих рішень, які постановлені з порушенням вимог матеріального та процесуального права. 
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
29 грудня 2017 року ухвалою Верховного Суду відкрите касаційне провадження у вищезазначеній справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиву (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що з 16 листопада 1995 року ОСОБА_4 працював в УДАІ ГУМВСУ в Харківській області та наказом начальника ГУМВСУ в Харківській області від 09 листопада 2015 року № 879 звільнений зі служби в органах внутрішніх справ.
Довідкою МСЕК від 28 вересня 2016 року визначено, що захворювання позивача пов'язане з проходженням служби в органах МВС, він визнаний інвалідом 3 групи з встановленням 50% стійкої втрати професійної працездатності.
Як убачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_4 просить відшкодувати заробіток, втрачений у зв'язку з втратою працездатності, посилаючись на частину 1 статті 1195, частину 1 статі 1197 ЦК України.
Згідно зі статтею 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. 
Правове становище, правовий та соціальний захист працівників міліції врегульовано нормами Закону № 565-XII.         
 
Відповідно до статті 23 Закону № 565-XII в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 04 квітня 1995 року), працівник міліції підлягає обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій.  
Згідно статті 23 Закон № 565-XII в редакції чинній на момент звільнення позивача з посади (станом на 07 листопада  2015 року) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності І групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період походження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
На виконання цих гарантій Кабінет Міністрів України затвердив Порядок, яким визначив процедуру, умови виплати та розміри одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі установлення інвалідності працівника органів внутрішніх справ. 
Відповідно до зазначеного Порядку позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 217 500,00 грн.
Отже, позивач отримав виплату у зв'язку з отриманням інвалідності та частковою втратою працездатності, яка належала йому за Законом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України                 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання працівника міліції, оскільки такі відносини регулюються спеціальним законодавством, а саме Законом № 565-XII, чинним на момент звільнення позивача й Порядком та іншими нормативно-правовими актами.
Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
Доводи касаційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_4 встановлена інвалідність, право на отримання допомоги в зв'язку з втратою працездатності у нього виникло на підставі статей 1195 та 1197 ЦК України не заслуговують на увагу суду, оскільки суди попередніх інстанцій вирішили вищезазначену справу у повній відповідності до вимог чинного законодавства України, правильно застосували норми матеріального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами не було взято до уваги заподіяння йому значної моральної шкоди, що виразилась у спричиненому психологічному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я, що призвело до інвалідності та сильного емоційного потрясіння є необґрунтованими оскільки позивачем не доведено належними доказами й судами не встановлено завдання колишнім роботодавцем позивачу моральної шкоди. 
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4  залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук