ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 жовтня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 703/3495/15-ц
 
провадження № 61-31064св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.
 
учасники справи:
позивач — військова частина НОМЕР_1 ,
відповідач — ОСОБА_1 , 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 березня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2015 року військова частина НОМЕР_1 звернулася з позовом, уточненим у грудні 2015 року, до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків. 
В обґрунтування позову зазначила, що у період з 3 січня 2006 року по 4 березня 2015 року ОСОБА_1 працював водієм автотранспортних засобів взводу забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 . 5 грудня 2013 року сторони уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника, згідно з яким відповідач взяв на себе зобов`язання у повному обсязі відповідати за забезпечення схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей. 
Позивач зазначає, що 4 березня 2015 року під час прийому-передачі майна військової частини відповідальними особами виявлено нестачу майна, переданого водію ОСОБА_1 на відповідальне зберігання, у зв`язку з чим наказом № 57 від 28 лютого 2014 року «Про результати службового розслідування по факту нестачі та розкомплектованості технічних засобів частини» його притягнено до повної матеріальної відповідальності на суму 10 161,75 гривень. 
Оскільки 4 718,43 гривень відповідачем компенсовано у добровільному порядку шляхом утримання із його заробітної плати, позивач просив стягнути з відповідача невідшкодовану суму у розмірі 5 443,32 гривень.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з зустрічним позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. 
В обґрунтування позову зазначив, що з наказом про притягнення його до відповідальності не погоджується і згоди на проведення відрахувань із заробітної плати не надавав. Вважає, що дії керівництва військової частини щодо самовільного утримання із заробітної плати грошових коштів порушують його права на оплату праці, закріплені у КЗпП України і Законі України «Про оплату праці». 
Вказав, що згідно з вимогами статті 136 КЗпП України відповідне рішення про утримання із заробітної плати сум, які перевищують середній місячний заробіток працівника, може приймати лише суд, тому командир військової частини перевищив свої повноваження при покладенні на нього повної матеріальної відповідальності на суму 10 161,75 гривень, яка перевищує його середньомісячний заробіток. 
За таких обставин просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на свою користь безпідставно утримані із його заробітної плати кошти у розмірі 4 181,76 гривень. 
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року, ухваленим у складі судді Компанійця О. В., військовій частині НОМЕР_1 і ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік з праці та соціальних питаннь та Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 водій ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими відповідно до статті 135-1 КЗпП Україниможе укладатися договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск ним визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду із вимогами про оспорення відрахувань із заробітної плати, які здійснювалися на підставі наказу № 57 від 28 лютого 2014 року.
У апеляційному порядку справа переглядалася неодноразово. 
Останнім рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 березня 2017 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року в частині вирішення позову  ОСОБА_1 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення. Стягнено з військової частини НОМЕР_1 на користь  ОСОБА_1 4 181,76 гривень невиплаченої заробітної плати. У іншій частині рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що законодавство не передбачає укладення договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність із особою, яка займає посаду водія, тому відрахування грошових коштів із заробітної плати ОСОБА_1 за відсутності його згоди є неправомірним і порушує право на оплату праці, з огляду на що утримані кошти у розмірі 4 181,76 гривень підлягають стягненню. Висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем за зустрічним позовом визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду суд апеляційної інстанції вважав помилковим, оскільки вимоги зустрічного позову стосуються стягнення заробітної плати і не обмежуються будь-яким строком. У частині вирішення позову військової частини НОМЕР_1 рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалося. 
У квітні 2017 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 березня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
Заявник вважає, що  ОСОБА_1 пропустив тримісячний строк звернення до суду із вимогами про оскарження відрахувань із своєї заробітної плати, які здійснював роботодавець, оскільки про такі відрахування йому було відомо з червня 2014 року, а з позовом до суду він звернувся у грудні 2015 року. 
Суд апеляційної інстанції, на думку заявника, дійшов помилкового висновку про те, що вимоги зустрічного позову стосуються стягнення заробітної плати і не обмежені будь-яким строком звернення до суду, оскільки даний спір за своєю правовою природою є спором щодо оскарження проведених відрахувань, тому підпадає під категорію іншого трудового спору і з відповідними вимогами працівник може звернутися до суду в межах трьох місяців з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 березня 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку. 
У липні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначив про безпідставність її доводів. Вказав, що дана справа уже переглядалася у касаційному порядку і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2016 року ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року, якою рішення суду першої інстанції в частині вирішення його позовних вимог залишено без змін, скасовано із передачею справи у цій частині на новий розгляд. Мотивуючи свої висновки, касаційний суд зазначив, що його позов стосується стягнення заробітної плати, тому такі вимоги не обмежені будь-яким строком звернення до суду.  
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 30 листопада 2013 року працював водієм автотранспортних засобів відділення централізованого підвозу взводу забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
5 грудня 2013 року між ОСОБА_1 і адміністрацією військової частини НОМЕР_1 укладено договір № 107 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого працівник зобов`язався нести повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому матеріальних цінностей.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 57 від 28 лютого 2014 року водія автотранспортного засобу взводу забезпечення працівника ЗСУ ОСОБА_1 за порушення вимог Положення з бухгалтерського обліку в Збройних Силах України, пункту 4.6.3 Тимчасового керівництва з обліку військового майна у Збройних Силах України, що призвело до нестачі військового майна, яке було передане йому на відповідальне зберігання, притягнуто до повної матеріальної відповідальності в сумі 10 161,75 гривень.   ОСОБА_1 з цим наказом ознайомлений у визначеному законом порядку. 
На виконання даного наказу у період з червня 2014 року по березень 2015 року із заробітної плати  ОСОБА_1 проводились відрахування у відшкодування завданої у зв`язку із нестачею матеріальних цінностей шкоди. Всього із заробітної плати ОСОБА_1 відраховано 4 718,43 гривень. 
ОСОБА_1 згоди на проведення відрахувань із своєї заробітної плати не надавав. 
Також апеляційним судом встановлено, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року, ухваленим у цій справі, відмовлено військовій частині НОМЕР_1 у стягненні із ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, завданої у зв`язку із нестачею матеріальних цінностей і розукомплектуванням технічних засобів, 10 161,75 гривень на виконання наказу № 57 від 28 лютого 2014 року «Про результати службового розслідування по факту нестачі та розкомплектованості технічних засобів частини». У вказаній частині рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили. Висновок суду мотивований неправомірністю укладення з водієм ОСОБА_1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, оскільки його посада не відноситься до Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік з праці та соціальних питаннь та Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24.
За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (стаття 132 КЗпП України).  
Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України підприємство, установа, організація може укладати з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей, суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпПУкраїни може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо відповідно до чинного законодавства працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік з праці та соціальних питаннь та Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 водій  ОСОБА_1 не належить до категорій працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП Україниможе бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.
Встановивши неправомірність покладення на ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності за нестачу матеріальних цінностей і розукомплектування технічних засобів на суму 10 161,75 гривень, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для здійснення відрахувань із його заробітної плати. 
Оскільки  ОСОБА_1 заявлено вимоги про стягнення заробітної плати, яка безпідставно не виплачена йому роботодавцем, апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 233 КЗпП України і дійшов вірного висновку про те, що з такими вимогами працівник може звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. 
Доводи заявника про те, що даний спір є спором щодо оскарження правомірності відрахувань із заробітної плати, а не спором щодо стягнення заробітної плати, відхиляються касаційним судом. 
Заробітна плата — це винагорода, обчислена у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. (статті 1, 26 Закону України «Про оплату праці»). 
З поданих сторонами доказів суд апеляційної інстанції встановив, що за період з червня 2014 року по березень 2015 року із заробітної плати ОСОБА_1 утримано 4 718,43 гривень, тобто вказана сума є нарахованою, проте фактично не виплаченою працівникові заробітною платою.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Так як ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про стягнення заробітної плати, яка нарахована йому, але не виплачена у зв`язку із безпідставним відрахуванням у рахунок погашення шкоди як з матеріально відповідальної за збереження матеріальних цінностей особи, в силу вимог статті 233 КЗпП України такі вимоги не обмежені будь-яким строком звернення до суду, тому доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні. 
Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 не оскаржував наказ № 57 від 28 лютого 2014 року «Про результати службового розслідування по факту нестачі та розкомплектованості технічних засобів частини» і не заперечував проти укладення з ним договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки при вирішенні цієї справи судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач не є особою, на яку може бути покладена повна індивідуальна матеріальна відповідальність, і в цій частині рішення суду набрало законної сили. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду без змін. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.
Так як касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 березня 2017 року.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 березня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 березня 2017 року. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | С. О. Карпенко   В. О. Кузнєцов   В. А. Стрільчук