Постанова
Іменем України
 
08 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/22529/16-ц
 
провадження № 61-20831св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
учасники справи:
позивач - комплекс відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами,
відповідач - ОСОБА_1,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державного управління справами та комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами на рішення Дарницького районного суду                 м. Києва від 13 червня 2017 року у складі судді Даниленка В. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року у складі суддів:         Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У грудні 2016 року комплекс відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами (далі - Комплекс відпочинку) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 квітня 2013 року між Комплексом відпочинку і ОСОБА_1 було укладено договір ¹ 29-13 про надання у користування приміщення для відпочинку площею 119,0 кв.м,  розташованого за адресою: АДРЕСА_2, зі строком дії договору до 31 грудня 2013 року. Вартість користування приміщенням станом на 2013 рік становила 66 279 грн 20 коп. на рік. 19 грудня 2014 року розпорядженням керівника Державного управління справами № 308 розрахункова плата за комунальні послуги та плата за користування приміщеннями у комплексі відпочинку на 2015 рік складала 1 778 грн за                                      1 кв. м на рік, тобто річна плата станом на 2015 рік становила 211 582 грн.                 28 січня 2016 року розпорядженням керівника № 24 була збільшена розрахункова плата за комунальні послуги та плата за користування приміщеннями у комплексі відпочинку на 2016 рік до 2 348 грн за 1 кв. м на рік. Від укладення договору зі зміною умов про вартість оренди ОСОБА_1, незважаючи на надіслані повідомлення, відмовився. 
 
Посилаючись на те, що заборгованість із оплати вартості користування приміщенням для відпочинку становить 267 706 грн 59 коп., позивач просив стягнути вказану суму із ОСОБА_1
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Комплексу відпочинку, в якому просив зарахувати вартість його витрат на поліпшення наданого в користування приміщення в рахунок плати за користування річчю.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що після укладення в                  2013 році договору про надання у користування приміщення для відпочинку виявилося, що використання орендованого приміщення за призначенням взагалі є неможливим, хоча в пункті 3.1.1. договору передбачено, що Комплекс відпочинку надає майно у справному стані, із забезпеченням опалення, водо- і електропостачання та інших комунальних послуг. Тобто свої зобов'язання за договором відповідач не виконав, отримуючи орендну плату.  
Для повноцінного користування наданим в оренду приміщенням ним за письмової згоди наймодавця понесено витрати на його поліпшення відповідно до проектної документації, а саме: зроблено капітальний ремонт всіх кімнат, санвузлів, даху, пробурено свердловину для безперебійного водопостачання, встановлено автономну систему газового опалення будинку, будинок приєднано до газових мереж, облаштовано прибудинкову територію, побудовано гараж та збудовано капітальний паркан на прибудинковій території, які згідно з умовами договору (пункт 5.1.) є власністю Комплексу відпочинку. 
Посилаючись на те, що ці поліпшення не можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, ОСОБА_1 на підставі умов договору та статей 764, 776,          778 ЦК України просив зарахувати вартість поліпшення в рахунок плати за договором ¹ 29-13 від 17 квітня 2013 про надання в користування приміщення для відпочинку.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року в задоволенні позову комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справамивідмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Зараховано поліпшення вартістю 1 092 643 грн 68 коп. у рахунок плати    ОСОБА_1 за договором ¹ 29-13 від 17 квітня 2013 року про надання в користування приміщення для відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 у строк 11 (одинадцять) років, а саме:                                 до 14 серпня 2028 року включно. Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні належні докази отримання ОСОБА_1 повідомлень про підвищення орендної плати та відсутні проекти нових договорів, які би йому пропонувались до підписання. Тобто, Комплекс відпочинку змінив умови договору без належного повідомлення іншої сторони договірних відносин і не надав суду  належних, достатніх і беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності нарахування заборгованості ОСОБА_1, а тому позовні вимоги комплексу відпочинку задоволенню не підлягають, оскільки відповідач сплачує за користування приміщеннями ту суму, яка передбачена діючим договором між ними. На підставі частини першої статті 764 ЦК України договір між сторонами ¹ 29-13 від 17 квітня 2013 року вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, оскільки його істотні умови сторони продовжили виконувати й після закінчення строку договору. За час користування приміщенням комплексу  за письмової згоди орендодавця за рахунок ОСОБА_1 при наявності всієї проектної документації були проведені роботи з реконструкції та модернізації будинку АДРЕСА_2, та згідно листів № 01-03/15.3/0811 від 24 травня 2013 року та                                 № 01-03/15.3/1179 від 18 липня 2013 року вбачається, що керівництво Комплексу відпочинку не заперечувало щодо здійснення реконструкції у будинку АДРЕСА_2 Комплексу відпочинку за рахунок ОСОБА_1 Витрати щодо покращення стану будівлі та прибудинкової території будинку АДРЕСА_2, виконані ОСОБА_1 за власний рахунок, роботи та заходи щодо покращення стану будівлі та прибудинкової території на загальну суму 1 202 278 грн 09 коп. підтверджуються відповідними доказами у справі, які оцінено судом відповідно до вимог закону. Таким чином, наймач має право на зарахування вартості проведених за згодою наймодавця поліпшень речі в рахунок плати за користування нею з розрахунку 66 279  грн 20 коп. на рік, що передбачено як умовами договору, так і цивільним законодавством. 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наймодавець змінив істотні умови договору користування приміщенням для відпочинку в частині розміру плати без узгодження зі стороною договору. Нарахування оплати за користування приміщення Комплекс відпочинку здійснював за збільшеними тарифами. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт належного повідомлення ОСОБА_1 про зміну істотної умови договору. Не підтверджено належними доказами й твердження позивача про те, що ОСОБА_1 відмовився від укладення нових договорів про користування приміщенням для відпочинку. Враховуючи, що наймодавець в односторонньому порядку змінив умови договору, а також беручи до уваги те, що ОСОБА_1 виконував умови діючого договору та здійснював оплату за користування приміщенням за ставками діючого договору, правильним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за користування приміщенням, внаслідок чого правомірно відмовлено у задоволенні первісного позову. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за час користування приміщенням будинку АДРЕСА_2 Комплексу відпочинку за рахунок ОСОБА_1 були проведені роботи з реконструкції та модернізації будинку                       АДРЕСА_2, та листами № 01-03/15.3/0811 від 24 травня 2013 року та                                        № 01-03/15.3/1179 від 18 липня 2013 року підтверджується, що керівництво Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами не заперечувало щодо здійснення реконструкції у будинку АДРЕСА_2 Комплексу відпочинку за рахунок ОСОБА_1 Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що вартість поліпшень, здійснених ОСОБА_1, не підтверджена документально, із посиланням на відповідні докази у справі. Заперечуючи протизарахування витрат на поліпшення наданого в найм приміщення, позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування вартості здійснених відповідачем поліпшень. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для зарахування витрат на поліпшення приміщення в рахунок плати за користування річчю, і такий висновок узгоджується з положеннями частини третьої  3 статті 778 ЦК України. Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги умови інвестиційного договору від 25 травня 2017 року, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, стосуються договору про надання приміщення в користування. Апеляційна скарга не містила доводів щодо вирішення судом питання про встановлення строку зарахування витрат на поліпшення у рахунок плати за користування річчю, а тому рішення суду першої інстанції перевірялось судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, комплекс відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення первісного позову й відмову у зустрічному позові, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що протягом                          2015-2016 років ОСОБА_1 повідомлявся про підвищення плати за користування приміщенням, проте сплачує оренду без урахування обставин підвищення розміру її вартості, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 267 706 грн 59 коп. Ні умовами інвестиційного договору, ні договором про користування приміщенням відпочинку не передбачено зарахування вартості поліпшень в рахунок плати за користування майном. Крім того, вартість поліпшень не підтверджена документально; до вартості цих поліпшень увійшли й самовільні будови. Крім того, до участі у справі не залучено балансоутримувача спірного приміщення відпочинку. 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державне управління справами просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що приміщення для відпочинку площею 119,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, є державною власністю в особі Державного управління справами. Затвердження тарифів та розцінок, за якими комплекс відпочинку виконує роботи та надає послуги, належить  до виключної компетенції Державного управління справами як органу управління майном. Таким чином, вирішенням спору порушено питання про права та обов'язки Державного управління справами, яке не залучено до участі у справі. Також посилалось на порушення правил підсудності справи та проведення реконструкції, які не були обов'язковими для використання будинку.  
 
У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - зазначає, що дію договору ¹ 29-13 від 17 квітня 2013 року про надання у користування приміщення для відпочинку продовжено на підставі частини першої статті 764 ЦК України, оскільки орендодавець приймає платежі в рахунок оплати вартості користування приміщенням. ОСОБА_1 належним чином виконує умови договору ¹ 29-13 від 17 квітня 2013 року, у тому числі в частині оплати оренди. Повідомлень про збільшення цієї плати й проектів нових договорів не отримував. Проведення поліпшень приміщення зумовлено його непридатністю до використання, а вартість проведених робіт підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів. Порядок компенсації вартості таких поліпшень умовами договору не врегульовано, а тому понесені ним витрати підлягають поверненню на підставі статті 778 ЦК України. 
 
24 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню. 
 
За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Судами встановлено, що 17 квітня 2013 року між комплексом відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами та ОСОБА_1 підписано договір ¹ 29-13 про надання у користування приміщення для відпочинку площею 119,0 кв. м,  розташованого за адресою: АДРЕСА_2, зі строком дії договору до 31 грудня 2013 року. Вартість користування приміщенням станом на 2013 рік сторони узгодили у розмірі  66 279 грн 20 коп. на рік.
 
Відповідно до положень частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
 
Згідно вимог статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»орендна плата належить до істотних умов  договору оренди державного майна. 
 
З огляду на зміст статті 208 ЦК України, договір оренди державного майна належить вчиняти у письмовій формі. 
 
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
 
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому умовами договору інше, без домовленості сторін, не передбачено. 
 
Таким чином, умови договору від 17 квітня 2013 року ¹ 29-13 щодо вартості оренди приміщення будинку підлягають зміні за умови досягнення згоди сторін щодо такої зміни.
 
Разом з тим, судами встановлено відсутність погодження орендарем у письмовому порядку збільшення вартості оренди та відсутність доказів щодо його повідомлення про зміну істотної умови договору й ухилення від укладення додаткових угод до нього. 
 
Доводи касаційної скарги щодо обізнаності ОСОБА_1 із підвищенням орендної плати ґрунтуються на припущеннях, що не належить до засобів доказування, а обґрунтовувати рішення суду на припущеннях заборонено (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).   
 
Відповідно до пункту 3.1.1. договору, укладеного між сторонами, передбачено, що Комплекс відпочинку надає майно у справному стані, із забезпеченням опалення, водо- і електропостачання та інших комунальних послуг. Вказане наймодавцем не виконано, що ним не заперечується, оскільки ним надано згоду на покращення та реконструкцію приміщення, які згідно з умовами договору (пункт 5.1.) є власністю Комплексу відпочинку.
Як вбачається з листа Державного управління справами  від 24.05.2013 року  № 01-13/15.3/0811,  ОСОБА_1 було  повідомлено, що  Державне управління справами не заперечує щодо здійснення реконструкції за власний рахунок виділеного йому у тимчасове користування будинку АДРЕСА_2 Державного управління справами за умови укладення інвестиційного договору з адміністрацією комплексу відпочинку відповідно до чинного законодавства  України ( а.с.88).
В судовому засіданні сторони  не заперечували ту обставину, що між комплексом відпочинку «Пуща-Водиця»  та   ОСОБА_1 було укладено інвестиційний договір щодо інвестування в реконструкцію переданого  в користування майна. 
Відповідно до статті 776 ЦК України, поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту; вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.
Згідно зі статтею 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 18-1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», поточний ремонт майна, переданого в оренду, проводиться орендарем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором. Капітальний ремонт майна, переданого в оренду, проводиться орендодавцем або іншим балансоутримувачем цього майна за його рахунок, якщо інше не встановлено договором. Якщо орендодавець або інший  балансоутримувач майна, переданого в оренду, не здійснив капітального ремонту майна і це перешкоджає його використанню відповідно до призначення та умов договору, орендар має право: відремонтувати майно, зарахувавши вартість ремонту в рахунок орендної плати, або вимагати відшкодування вартості ремонту; вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, зокрема довідку ТСК ФОП «ОСОБА_3» № Р-307 від 06 лютого 2014; квитанцію до прибутково-касового ордеру № 26 від 20 вересня 2013 та довідку Державного будівельного комбінату управління справами Верховної Ради                                              України «Про вартість виконаних будівельних робіт та витрати» за жовтень 2013 року; квитанцію до прибутково-касового ордеру № 25 від 20 вересня 2013 року та довідку Державного будівельного комбінату управління справами Верховної Ради України «Про вартість виконаних будівельних робіт та витрати» за жовтень 2013 року; квитанцію до прибутково-касового ордеру                     № 6 від 20 травня 2013 та довідку Державного будівельного комбінату управління справами Верховної Ради України «Про вартість виконаних будівельних робіт та витрати» за липень 2013 року; квитанцію до прибутково-касового ордеру № 27 від 20 вересня 2013 та довідку Державного будівельного комбінату управління справами Верховної Ради                                              України «Про вартість виконаних будівельних робіт та витрати» за жовтень 2013 року; квитанцію до прибутково-касового ордеру № 37 від 06 лютого 2014 року; квитанцію до прибутково-касового ордеру № 38 від 06 лютого 2014 року; довідку Державного будівельного комбінату управління справами Верховної Ради України «Про вартість виконаних будівельних робіт та витрати» за серпень 2013 року; розрахунково-касовий рахунок ТОВ «НІКА-МОРІС» № 9 від 22 квітня 2013 року за послуги зі складення технічного звіту про стан конструкційних елементів будівлі АДРЕСА_2 та інші розрахунково-касові рахунки, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що наймач ОСОБА_1 має право на зарахування витрат на покращення стану будівлі та прибудинкової території будинку АДРЕСА_2, проведених ним за власні кошти за згодою наймодавця, в рахунок плати за користування приміщенням. 
Нова оцінка доказів у справі виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України, а тому касаційній суд не перевіряє вказані документи у порядку дослідження доказів. 
Судами встановлено, що приміщення в будинку АДРЕСА_2, надано в користування ОСОБА_1 зі згоди Державного управління справами як органу управління державним майном, як і проведення  робіт щодо покращення стану будівлі та прибудинкової території будинку мало місце зі згоди вказаного органу. 
Таким чином, питання, що стосувалися виключних повноважень органу управління майном, були вирішені за його згоди, а спір про відшкодування орендодавцем вартості поліпшень приміщення шляхом зарахування в рахунок плати за користування ним виник між сторонами договору про надання у користування приміщення для відпочинку від 17 квітня 2013 року ¹ 29-13 та прав Державного управління справами не порушує. У цій частині доводи касаційних скарг є необґрунтованими. 
Обов'язок відшкодувати вартість ремонту спірного приміщення виник в комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами на підставі статей 776, 778 ЦК України, статті 18-1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», від положень яких сторони не можуть відступити (частина третя статті 6 ЦК України) в силу змісту наведених правових норм та суті відносин між сторонами, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність у договорі можливості зарахування вартості поліпшень в рахунок плати за користування майном.
Разом з тим, не можна погодитися із висновками судів щодо встановлення строку, до якого зараховано вартість поліпшень орендованого майна у рахунок орендної плати. 
Суд першої інстанції зарахував поліпшення вартістю 1 092 643 грн 68 коп. в рахунок плати ОСОБА_1 за договором ¹ 29-13 від 17 квітня 2013 року про надання в користування приміщення для відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 у строк 11 (одинадцять) років, а саме:                                 до 14 серпня 2028 року включно.
Відповідно до умов Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом  Фонду державного майна України від 23 серпня               2000 року № 1774, термін, на який укладається договір оренди, та орендна плата визначаються за домовленістю сторін, підлягають перегляду сторонами та зміні на їх розсуд.
Таким чином, встановивши строк, до якого у рахунок плати за користування приміщенням для відпочинку «Пуща-Водиця» зараховано вартість витрат на поліпшення стану орендованого майна, суд фактично встановив строк дії оренди до 14 серпня 2028 року у примусовому порядку, що суперечить принципу свободи договору та положенню умов договору і вимог закону про поновлення строку дії договору на той самий строк, на який було укладено. 
Відповідно до статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.
Пославшись на те, що апеляційна скарга не містить доводів щодо вирішення судом питання про встановлення строку зарахування витрат на поліпшення у рахунок плати за користування річчю, а тому рішення суду першої інстанції перевіряється в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд залишив поза увагою вищезазначені вимоги закону та не перевірив правильність вирішення справи судом першої інстанції у вказаній частині поза межами доводів апеляційної скарги. 
Відповідно до положень частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Враховуючи неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку про зміну ухвалених судових рішень із викладенням резолютивної частини рішення суду першої інстанції в новій редакції без посилань на строк, до якого необхідно зарахувати вартість поліпшень орендованого майна у рахунок орендної плати. 
Посилання касаційних скарг на відсутність документального підтвердження проведених поліпшень та їх вартості є безпідставними, оскільки такі докази надавались ОСОБА_1, вони судами належним чином досліджені та оцінені (а. с. 81-97, 140-210).
Доводи касаційної скарги Державного управління справами про порушенням судами правил територіальної підсудності є безпідставними, оскільки первинний позов комплексом відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами пред'явлено саме до Дарницького районного суду                м. Києва за місцем реєстрації проживання відповідача, а зустрічний позов незалежно від його підсудності в обов'язковому порядку пред'являється за місцем розгляду первісного позову (частина друга статті 113 ЦПК України 2004 року). 
В іншій частині судові рішення залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України, оскільки ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 412, 416 ЦПК України, 
Верховний  Суд  у   складі  колегії     суддів   Другої судової палати Касаційного 
 
цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційні скарги Державного управління справами та комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року змінити. 
 
Викласти абзац третій резолютивної частини рішення Дарницького районного суду  м. Києва від 13 червня 2017 року у такій редакції: «Зарахувати поліпшення вартістю 1 092 643 (один мільйон дев'яносто дві тисячі шістсот сорок три) грн 68 коп. у рахунок плати ОСОБА_1 (адреса реєстрації: 02081, АДРЕСА_1, податковий номер: НОМЕР_1) за Договором ¹ 29-13 від 17 квітня 2013 року про надання в користування приміщення для відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2».
 
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько
 
                                                                             С. Ю. Мартєв 
 
                                                                               В. В. Пророк
 
                                                                             С. П. Штелик