Постанова
Іменем України
 
29 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 463/3724/16-ц
 
провадження № 61-15290св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Львівська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Коржевич Уляни Федорівни подану в інтересах Львівської міської ради на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року в складі судді Гирич С. В. та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року в складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,
 
 ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради про скасування рішення ради.
 
В обґрунтування позовних вимог указував, що 16 березня 2016 року департамент містобудування Львівської міської ради повідомив його про те, що 21 травня 2009 року Львівською міською радою прийнято ухвалу № 2663 «Про затвердження пам'ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» у м. Львові», відповідно до якої межі садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» відновлять за рахунок земельних ділянок, які належать йому на праві власності. 
 
Посилаючись на те, що зазначеною ухвалою порушуються його права як власника земельних ділянок, просив визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради як таку, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства. 
 
Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року позов задоволено. Скасовано ухвалу Львівської міської ради від 21 травня 2009 року № 2663 «Про затвердження пам'ятки садово-паркового мистецтва міського значення «Личаківський парк у м. Львові» в частині затвердження межі земельної ділянки пам'ятки садово-паркового мистецтва міського значення «Личаківський парк» у м. Львові, обмеженої житловою забудовою на вул. Цетнерівка із включенням в межі парку земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0690 га та АДРЕСА_2 площею 0, 0750 га. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач про прийняте міською радою рішення не повідомлявся, спірні земельні ділянки у передбаченому законом порядку в нього не вилучались.
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі на підставі наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
 
У липні 2017 року Коржевич У. Ф. в інтересах Львівської міської ради подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що приймаючи оспорювану ухвалу, Львівська міська рада діяла в межах наданих їй законом повноважень, тому підстави для її скасування відсутні.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
29 вересня 2017 року від ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються  спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
27 березня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Суди встановили, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2003 року № 062069 та № 062070 та державних актів на право власності на земельні ділянки від 20 серпня 2003 року серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ОСОБА_4 належать земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1. 
 
21 травня 2009 року Львівська міська рада прийняла ухвалу № 2663 «Про затвердження меж пам'ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» у м. Львові», відповідно до якої визначила межі пам'ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк», в які включено земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площею 0, 0690 га та 26-б площею 0, 0750 га.
 
Пунктом 3.1 зазначеної ухвали передбачено розглянути можливість заміни власникам земельних ділянок на АДРЕСА_1, які включені до меж пам'ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк», на інші земельні ділянки.
 
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд» до природно-заповідного фонду України належать штучно створені об'єкти, зокрема - парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 37 цього Закону, оголошення парків-пам'яток садово-паркового мистецтва провадиться з вилученням у встановленому порядку або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів у їх власників або користувачів.
 
Порядок викупу земельних ділянок, що належать громадянам на праві власності для суспільних потреб, врегульований статтею 146 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття ухвали Львівською міською радою).
Частиною першою цієї статті передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених кодексом, мають право викупу земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для суспільних потреб, зокрема, під об'єкти природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Власник земельної ділянки не пізніше, ніж за один рік до майбутнього викупу має бути письмово попереджений органом, який приймає рішення про її викуп.
Викуп земельної ділянки здійснюється за згодою її власника. Вартість земельної ділянки встановлюється відповідно до грошової та експертної оцінки земель, яка проводиться за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Якщо власник земельної ділянки не згоден з викупною вартістю, питання вирішується в судовому порядку.
Викуп земельних ділянок, об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщений, здійснюється за згодою їх власника. У разі недосягнення згоди між власником нерухомого майна, яке підлягає вилученню з мотивів суспільної необхідності, представниками органів державної влади або місцевого самоврядування застосовується примусове відчуження шляхом подачі позову до суду.
Львівська міська рада оскаржуваною ухвалою фактично вилучила належні позивачу спірні земельні ділянки з порушенням передбаченого чинним законодавством порядку викупу земельних ділянок для суспільних потреб, а тому висновок суду про наявність підстав для скасування зазначеної ухвали Львівської міської ради є обґрунтованим. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що Львівська міська рада діяла в межах наданих їй законом повноважень, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування ухвали, спростовуються висновками судів попередніх судових інстанцій, зроблених на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Коржевич Уляни Федорівни в інтересах Львівської міської ради залишити без задоволення. 
 
Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року залишити без змін . 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                 Н. О. Антоненко
                                                                                                             
                                                                                                            В. І. Журавель
                                                                                                            
                                                                                                            В.І. Крат