Постанова
Іменем України
26 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 525/756/15-ц
провадження № 61-7197св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С.О.,                Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
правонаступники позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта»,
третя особа- відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі Полтавської області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2016 року у складі судді Лисенко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Карпушина Г. Л., Лобова О. А.,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» (далі - ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта») про стягнення невиплаченої орендної плати за землю.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.
22 березня 2016 року правонаступники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали до суду позовну заяву з уточненням позовних вимог, в якій просили суд стягнути з ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» на свою користь у рівних частках кожному невиплачену орендну плату за землю за 2014 рік у розмірі 5328,24 грн, з яких: заборгованість за невиплаченою орендною платою за користування земельною ділянкою - 3073,96 грн, втрати від інфляції - 621,33 грн, заборгованість за пенею - 1543,01 грн, три проценти річних - 89,94 грн, а також судові витрати.
Позов обґрунтовано тим, що ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» згідно з пунктом 4.3 договору не сплатило ОСОБА_3 орендну плату за користування земельною ділянкою за      2014 рік. 
Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від                25 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках 2999,03 грн, по 999,68 грн кожному, з яких: не виплачена орендна плата за 2014 рік складає 1722,91 грн, пеня за прострочення сплати орендної плати - 865,12 грн, інфляційні втрати - 360,59 грн, три проценти річних від простроченої суми - 50,41 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошова сума орендної плати - 5 % від нормативної оцінки землі на час укладення договору визначена сторонами за спільним погодженням; умовами договору не передбачено збільшення розміру орендної плати в односторонньому порядку без укладення додаткової угоди сторонами, а отже, немає підстав для застосування додаткового коефіцієнта для збільшення нормативної грошової оцінки землі при обчисленні орендної плати, оскільки застосування коефіцієнта 1,756 до нормативної грошової оцінки земельної частки (паю), визначено постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 року, не є обов'язковим та може бути застосований при внесенні змін до договору оренди. Сторони не дійшли згоди про застосування коефіцієнта 1,756 при визначенні розміру орендної плати за 2014 рік. 
Відмовляючи у застосуванні індексу інфляції 1,783 відповідно до пункту 4.2 договору оренди землі,  суди виходили з того, що при визначенні розміру орендної плати за певний період відповідачем враховувався коефіцієнт індексації відповідно до довідки про грошову оцінку земельної частки (паю) по Остап`ївській сільській раді на території Великобагачанського району Полтавської області.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4 Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2016 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що виплата орендної плати в підвищеному розмірі у 2012-2013 роках орендодавцям ОСОБА_4, ОСОБА_5 є не переплатою орендної плати, а добровільним збільшенням орендарем її розміру за усною згодою між сторонами у зв'язку із збільшенням нормативно-грошової оцінки землі з застосуванням коефіцієнту 1,756, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 року. З такими умовами орендодавці погодилися та прийняли орендну плату у збільшеному розмірі без внесення змін до договору оренди землі. 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення орендної плати за 2014 рік у розмірі 1722,91 грн відповідно до пункту 4.1 додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та пені за прострочення сплати орендної плати згідно з пунктом 4.11 договору, оскільки між сторонами відсутня додаткова згода про внесення плати за майбутній період.
Суд апеляційної інстанції також погодився з висновками суду про те, що сторони не дійшли згоди про застосування коефіцієнта 1,756 при визначенні розміру орендної плати за 2014 рік.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги та відхиляючи їх, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при визначенні розміру орендної плати за певний період відповідачем враховувався коефіцієнт індексації відповідно до довідки про грошову оцінку земельної частки (паю) по Остап`ївській сільській раді на території Великобагачанського району Полтавської області, тому відсутні порушення пункту 4.2 договору оренди землі ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта»
У жовтні 2016 року правонаступники позивача ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просять скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.  
26 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.
08 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що індекс інфляції і коефіцієнт індексації нормативно-грошової оцінки не є тотожними поняттями, їх визначення регулюються різними нормативно-правовими актами, індекс інфляції визначається Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282 та розраховується Державним комітетом статистики України. Коефіцієнт індексації нормативно-грошової оцінки 1,756 визначається постановою Кабінету Міністрів України від             23 березня 1995 року № 213 (із змінами від 31 жовтня 2011 року № 1185), якою затверджено Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, зокрема обрахунок індексу інфляції і коефіцієнту індексації нормативно-грошової оцінки здійснюється по - різному. Відповідно до пункту 19-1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 231 «Про Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» (із змінами та доповненнями) передбачено, що нормативно - грошова оцінка гектара ріллі окремої земельної ділянки, проведеної станом на 01 липня 1995 року, застосовується із коефіцієнтом 1,756.
Суди не застосували до спірних відносин індекс інфляції 1,783 та коефіцієнт 1,756, допустивши порушення статей 13, 21 Закону України «Про оренду землі», статті 213 ЦПК України 2004 року та неправильно застосували положення пунктів 4.1, 4.2, 4.6 договору оренди землі. За змістом статті 21 Закону України «Про оренду землі» обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» на касаційну скаргу, які були доповнені письмовими поясненнями від 07 серпня 2017 року, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для їх скасування. 
У запереченнях на касаційну скаргу відповідач вказує, що підстави для застосування коефіцієнта 1,756 до спірних правовідносин у примусовому порядку без взаємної згоди сторін відсутні. Безпідставними є доводи касаційної скарги про незастосування судами до обчислення розміру орендної плати за землю сукупного індексу інфляції 1,783.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на підставі державного акта серії НОМЕР_1 від 20 березня 2003 року  належала земельна ділянка площею 2,23 га, яка розташована на території Остап'ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
31 травня 2004 року між позивачем ОСОБА_3 як орендодавцем та відповідачем ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» як орендарем було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 надав останньому у строкове платне володіння і користування вище зазначену земельну ділянку на строк до 31 грудня 2010 року (том 1 а.с.9,10).
Відповідно до підпунктів 4.1, 4.3 договору оренди земельної ділянки орендар за користування земельною ділянкою сплачує орендодавцю кожного року орендну плату в розмірі 1,5 % від вартості земельної ділянки в строк до 01 квітня наступного року. 
Згідно з підпунктом 4.2 договору оренди земельної ділянки обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з врахуванням індексу інфляції.
Відповідно до підпункту 4.6 договору оренди земельної ділянки розмір орендної плати переглядається по мірі необхідності, зокрема, у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції.
За змістом підпунктів 9.1.2 та 9.4 договору оренди земельної ділянки орендодавець має право вимагати від орендаря збільшення розмірів орендної плати у випадках, визначених цим договором, а орендар зобов'язаний своєчасно вносити орендну плату.
У разі не внесення орендної плати у строки визначені цим договором справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від прострочення суми за кожен день прострочення (підпункт 4.11 договору оренди земельної ділянки).
25 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 31 травня 2004 року № 320, якою змінено термін дії договору, а саме: 5 (п'ять) років, починаючи з дати державної реєстрації цієї додаткової угоди, та згідно з пунктом 4.1 договору оренди земельної ділянки визначено, що за користування вказаною земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю кожного року орендну плату у розмірі 5% (п'ять) 1722,91 грн від вартості земельної ділянки.
Ця додаткова угода була зареєстрована Полтавською регіональною філією центру Державного земельного кадастру 04 лютого 2010 року за № 0410551000036.
Суди також встановили, що відповідно до розпорядження голови Великобагачанської райдержадміністрації від 01 березня 2004 року № 99 грошова оцінка земельної частки (паю) у колишньому Колективному сільськогосподарському підприємству «Промінь Леніна» на території Остап'ївської сільської ради становить 26543, 61 грн з коефіцієнтом індексації 2,465. Станом на 11 червня 2015 року загальна грошова оцінка земельної ділянки земельної частки (паю) складає 75579,11 грн з урахуванням коефіцієнтів індексації 3,997 та 1,756.
17 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» з вимогою про повернення йому земельної ділянки площею 2,23 га та проведення повного розрахунку з орендної плати за 2014 рік у зв'язку із закінченням строку дії договору та відсутності у нього наміру продовжувати його дію.
Згідно з довідкою про грошову оцінку земельної частки (паю) по Остап'ївській сільській раді на території Великобагачанського району Полтавської області, наданою відділом Держгеокадастру у Великобагачанському районі, нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) по Остап'ївській сільській раді станом на 2012-2014 роки становила 60508,67грн (коефіцієнт індексації 3,2 і 1,756).
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер.
Після його смерті спадщину прийняли: його мати - ОСОБА_5, дружина - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_6
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 
За змістом статті 15 цього Закону орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати є однією з істотних умов договору оренди землі.
Загальна норма права, визначена частиною другою статті 409 ЦК України, передбачає, що власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.
За змістом статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (стаття 632 ЦК України).
Статтями 21, 23 Закону встановлено, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди та переглядаються за згодою сторін.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до підпункту 11.1 договору оренди земельної ділянки зміна умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що протягом                        2012-2014 років ОСОБА_3 не звертався до орендаря з письмовою вимогою про зміну умов договору у частині зміни розміру орендної плати чи перегляду нормативної грошової оцінки землі.
Отже, висновки судів першої інстанції та апеляційної інстанції ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судами доказах.
Вирішуючи справу, суди правильно встановили обставини у справі і визначили норми матеріального права, що їх регулюють, та дослідили докази у справі, дали їм належну оцінку і, з урахуванням вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року дійшли обґрунтованого висновку, що виплата орендної плати в підвищеному розмірі у 2012-2013 роках ОСОБА_3 є не переплатою орендної плати, а добровільним збільшенням орендарем її розміру за усною згодою між сторонами у зв'язку із збільшенням нормативної грошової оцінки землі із застосуванням коефіцієнту 1,756, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 року. Як встановлено судами, з такими умовами орендодавець погодився та прийняв орендну плату у збільшеному розмірі без внесення змін до договору оренди землі.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача орендної плати за 2014 рік у розмірі 5 % від вартості земельної ділянки, як передбачено додатковою угодою від 25 серпня 2009 року, визначивши розмір заборгованості без застосування коефіцієнту 1,756 щодо якого сторони не дійшли згоди та не внесли зміни до умов договору оренди земельної ділянки за вказаний період.
Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у застосуванні індексу інфляції у розмірі 1,783 є необґрунтованими, оскільки судом для обрахування інфляційних втрат взято до уваги підсумковий індекс інфляції за період з 01 квітня 2015 року по 21 березня 2016 року, який становить 120,929 %, а тому підстави для застосування індексу інфляції у розмірі 1,783 відсутні.
Доводи касаційної скарги щодо незастосування коефіцієнта 1,756, визначення розміру інфляційних втрат, пені і три проценти річних є такими, як і доводи апеляційної скарги, які вже були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення норм права та переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, та  висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від              25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від             29 вересня 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                         В. О. Кузнєцов
                                                                                                          А.С. Олійник
                                                                                                          С.О. Погрібний
                                                                                                          Г. І. Усик