Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 451/394/13-ц
провадження № 61-15531св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Поздимирівська сільська рада Радехівського району Львівської області,
третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_4,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5,на рішення апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Копняк С. М., Кабаля І. І., Монастирецького Д. І., від 15 лютого            2016 року,   
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні  2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_4, про встановлення факту прийняття спадщини, скасування рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області № 9 від 13 березня 2001 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будівлі, визнання недійсним договору дарування від 08 вересня 2006 року, визнання права власності на будинок в порядку спадкування.
 
Позов із урахуванням уточнень обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який був побудований ним за його життя. Після відкриття спадщини, позивач фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька продовжував проживати у спірному житловому будинку та здійснював його утримання. Тому вважався таким, що належним чином прийняв спадщину, однак не оформив її. 
 
На підставі договору дарування від 08 вересня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірний житловий будинок був відчужений на користь останньої. Після укладення даного договору позивачу стало відомо, що житловий будинок належав на праві власності його батьку ОСОБА_6, право власності на який незаконно оформила ОСОБА_2, як одноосібний власник. А тому вважає, що право власності на спірний будинок у порядку спадкування після смерті батька підлягає визнанню за ним.
 
Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13 березня 2001 року № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2.»; визнати незаконним свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; витребувати із чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
 
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13 березня 2001 року № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2».
Визнано незаконним свідоцтво про право власності на будівлі від 05 квітня 2001 року, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.
Витребувано із чужого незаконного володіння  ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
В решті частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка для будівництва будинку, на якій розташоване спірне майно, була виділена ОСОБА_7, який під час шлюбу з ОСОБА_2 разом побудували будинок  АДРЕСА_1 Львівської області. Указано, що після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року спадщину за останнім фактично прийняв тільки позивач, у зв'язку із чим мав право на 1/2 частину спірного будинку, однак належним чином не оформив своїх спадкових прав. Суд зазначив, що рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13 березня 2001 року № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2» не відповідає вимогам закону, оскільки ОСОБА_2 мала право тільки на 1/2 частину спірного домоволодіння як на частину у спільному сумісному майні подружжя із померлим ОСОБА_7, а не на весь будинок. Незаконним є також і свідоцтво останньої на право власності на будинок від 05 квітня 2001 року. У зв'язку із зазначеним, ОСОБА_2 не мала права відчужувати весь будинок на користь ОСОБА_3 за договором дарування від 09 вересня 2006 року, у зв'язку із чим спірний будинок підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння останньої. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції також указав, що строк позовної давності пропущений позивачем із поважних причин, оскільки останній, на думку суду, з 2008 року вчиняв дії для захисту свого права власності, яке підлягає захисту.     
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9,   задоволено. Рішення Радехівського районного суду Львівської області             від 12 лютого 2015 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції правильно встановлено існування підстав для часткового задоволення позову, однак ОСОБА_1 без поважних причин пропустив строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки під час укладення договору дарування від 08 вересня 2006 року, за яким ОСОБА_2 подарувала спірний будинок ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 особисто давав свою письмову згоду на підписання такого договору, що підтверджується відповідною заявою, яка знаходиться в матеріалах справи, у зв'язку із чим з вересня 2006 року позивач знав, що спірний будинок в цілому належав не йому і мав звернутися за захистом свого права у передбачений законом строк, чого не зробив.  
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник                ОСОБА_1 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.   
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково застосував у даній справі строк позовної давності і безпідставно не погодився із висновками суду першої інстанції про поважність пропуску скаржником указаного строку. Суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, належним чином не мотивував свого рішення про відмову у позові через пропуск позивачем строку позовної давності. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, визнання незаконним свідоцтва про право власності на будівлі, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на будинок в порядку спадкування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5,на рішення апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року, призначено до судового розгляду.  
 
13 березня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача -   ОСОБА_7
 
З 1967 року ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, під час якого ними було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 
 
Земельна ділянка для указаного будівництва будинку виділялася                ОСОБА_7 рішенням виконкому Яструбичівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 07 червня 1969 року. 
 
Згідно запису у погосподарській книзі № 2 Поздимирської сільської ради станом на 1996-2000 роки у будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року), ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 Станом на 15 квітня 1991 року дане господарство відносилось до суспільної групи - робітничий двір.
 
Установлено, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7  шляхом вступу у фактичне володіння майном померлого.
 
ОСОБА_2 під час судового розгляду справи підтвердила ту обставину, що житловий будинок будувався подружжям. Вона після смерті чоловіка  ОСОБА_7 спадщини не прийняла ні шляхом подання заяви протягом 6-ти місячного строку з моменту її відкриття, ні шляхом вступу у фактичне володіння чи управління спадковим майном. 
 
Із довідки Поздимирівської сільської ради від 21 жовтня 2010 року вбачається, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_7 зареєстрована у спірному житловому будинку не була. 
 
Рішенням виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13 березня 2001 року за № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» було вирішено: оформити право власності на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2; видати          свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок; Червоноградському МБТІ зареєструвати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_2
 
05 квітня 2001 року виконавчим комітетом Поздимирівської сільської Ради народних депутатів видано Свідоцтво про право власності на будинок на ім'я ОСОБА_11
 
Згідно відповіді Поздимирівської сільської ради від 25 квітня 2013 року з даних погосподарської книги будинок по АДРЕСА_1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року до моменту його смерті рахувався за ОСОБА_7
 
08 вересня 2006 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 на підставі відповідного договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1.
 
ОСОБА_1 давав свою згоду на підписання указаного договору дарування від 08 вересня 2006 року спірного будинку на користь його неповнолітньої дочки, що підтверджується письмовою нотаріально посвідченою заявою (т.1, а.с. 48). 
 
Згідно заяви від 23 травня 2013 року представник відповідача                ОСОБА_8 - ОСОБА_9, просила застосувати положення законодавства про строк позовної давності (т. 1, а.с.78). 
 
Відповідно до частин першої - п'ятої  статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року 549 ЦК УРСР від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідно ї місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець перед смертю спадкодавця проживав разом з ним.
 
Судами установлено, що право власності на 1/2 частину будинку мало бути оформлене позивачем як спадкоємцем померлого, а виконавчий комітет Поздимирівської сільської Ради народних депутатів не мав права виносити рішення про оформлення права власності за ОСОБА_2 на весь житловий будинок, а тому вказане рішення не відповідає вимогам закону. У зв'язку із зазначеним остання також не мала права розпоряджатися будинком шляхом укладення договору дарування від 08 вересня 2006 року
 
Разом з тим, положеннями статей 71, 74, 75 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року було врегульовано положення законодавства про позовну давність, згідно яких загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Згідно пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила           ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
 
Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.
 
Відповідно до частини п'ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 вперше звернувся за захистом свого порушеного права у березні 2011 року шляхом подання до суду позову про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13 березня 2001 року № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2», продовження строку прийняття спадщини та визнання частини спадщини за законом. 
 
Указаний позов було залишено без розгляду ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2012 року. 
 
Однак, відповідно до частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 257 ЦК України). 
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня        2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що про порушення свого права           ОСОБА_1 дізнався або міг дізнатися під час укладення відповідачами спірного договору дарування від 08 вересня 2006 року, на укладення якого позивач надавав свою письмову нотаріально посвідчену згоду, та врахувавши, що звернувшись до суду із даним позовом у березні 2013 року ОСОБА_1 без поважних причин пропустив строк позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_1 на підставі частини четвертої статті 257 ЦК України.  
 
Доводи касаційної скарги про помилкове застосування судом апеляційної інстанції у даній справі наслідків пропуску строку позовної давності спростовуються матеріалами справи, зокрема, змістом договору дарування від 08 вересня 2006 року та заяви ОСОБА_1 про надання згоди на укладення такого договору, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи враховані судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки щодо необхідності застосування у справі наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.  
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько 
 
                                                                                  С.Ю. Мартєв
 
                                                                             В. М. Сімоненко
 
                                                                             С. П. Штелик