Постанова
Іменем  України
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 522/22400/15-ц
 
провадження № 61-25067 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник позивача - ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5,
представник відповідача - ОСОБА_6, 
треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Євген Сергійович, відділ опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_8,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 листопада 2017 року у складі судді Чернявської Л. М. та постанову апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А.,             Гірняк Л. А., Сегеди С. М., 
ВСТАНОВИВ :
У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до             ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є. С., відділ опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_8, про визнання договорів позики та іпотеки недійсними.
Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2015 року між нею та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого вона, як позичальник, отримала грошові кошти                              у розмірі 1 800 тис. грн, терміном до 20 травня 2015 року. 20 січня 2015 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між нею, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали відповідачці в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі двох свідоцтв про право власності на житло                      від 19 листопада 1996 року.
Вважала, що зазначений вище договір позики є недійсним, оскільки він укладений проти її волі унаслідок застосування до неї психологічного тиску відповідачкою. Також недійсним є іпотечний договір, так як укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, оскільки у вказаній квартирі, яка передана в іпотеку, на момент укладення цього договору була зареєстрована її малолітня дочка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Тобто приватний нотаріус не мав права посвідчувати укладений між сторонами іпотечний договір, тому що такі дії порушували право на житло малолітньої дитини.  
З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просила суд визнати договір позики від 20 січня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_5, та іпотечний договір від 20 січня 2015 року, укладений між нею ОСОБА_8 та ОСОБА_5, недійсними.  
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 2 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні договір позики та іпотечний договір були укладені між сторонами та посвідчені приватним нотаріусом відповідно до положень статті 54 Закону України «Про нотаріат». Отже, підстави їх недійсності не доведено, у тому числі з огляду на презумпцію правомірності правочину згідно зі статтею 204 ЦК України. Позивачкою належними доказами не доведено відсутність своєї волі при укладенні вказаного договору позики. Договір іпотеки відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку» і позивачка не довела, що на час його укладення у квартирі була зареєстрована її неповнолітня дитина. 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2018 року апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачкою не надано відповідних доказів на підтвердження того, що на час укладення між сторонами спірного іпотечного договору у квартирі, яка є предметом іпотеки, була зареєстрована та проживала малолітня дочка ОСОБА_3 Крім того, позивачкою належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею підписано спірний договір позики під тиском не надано. 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що спірний договір позики було укладено проти волі позивачки унаслідок застосування до неї психологічного тиску відповідачкою, що також підтверджується показаннями свідків, а тому цей договір є недійсним. Крім того, у суді розглядається справа по обвинуваченню її за частиною п'ятою статті 191 КК України, досудовим розслідуванням було встановлено, що вона завдала збитків товариству з обмеженою відповідальністю «Шамбалла» (далі - ТОВ «Шамбалла»), в якому вона працювала на посаді директора, а відповідачка є засновником цього товариства. Отже, її борг перед засновником вказаного товариства та на таку саму суму борг за спірним договором позики є взаємовиключними, а договір позики є фіктивним. Оскільки право користування спірною квартирою, яка є предметом іпотеки, мала й має малолітня дочка позивачки, то укладений між сторонами іпотечний договір є недійсним, так як його укладено без попередньої згоди органу опіки і піклування.  
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Судом установлено, що 20 січня 2015 року між ОСОБА_3 та             ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3, як позичальник, отримала грошові кошти                              у розмірі 1 800 тис. грн, терміном до 20 травня 2015 року. 
20 січня 2015 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали ОСОБА_5 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі двох свідоцтв про право власності на житло від 19 листопада 1996 року.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої та п'ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
У порушення зазначених вимог закону апеляційний суд не перевірив надані позивачкою докази на підтвердження свого позову. 
Апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону належним чином не перевірив доводів ОСОБА_3 та наданих нею доказів не оцінив про те, що з 25 червня 2014 року вона працювала на посаді директора туристичного агентства ТОВ «Шамбалла». У листопаді 2014 року у                           ТОВ «Шамбалла» почались фінансові проблеми у зв'язку з невиконанням перед фірмами-партнерами валютних зобов'язань на суму 1 800 тис. грн. Така ж сума є сумою договору позики. Унаслідок цього ОСОБА_5, як засновник ТОВ «Шамбалла», вимагала від неї, тримаючи її у підвальному приміщенні, з погрозами насильства написати розписку про отримання у позику 1 800 тис. грн. Отже, вона, підписуючи спірний договір позики, усвідомлювала, який саме правочин підписує, проте вчинила такі дії саме під тиском відповідачки та служби безпеки зазначеного товариства.   
20 січня 2015 року позивачку та її малолітню дитину протиправно, без її відома було знято з реєстрації з квартири АДРЕСА_1. 
10 червня 2015 року та 20 жовтня 2015 року нею були подані до правоохоронних органів заяви про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, позивачка вказувала, що ОСОБА_5 неодноразово приїжджала до місця її проживання та здійснювала на неї психологічний тиск з метою укладення фіктивних договорів позики та іпотеки. 
У кримінальному провадженні від 2 березня 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_3 за частиною п'ятою статті 191 КК України досудовим розслідуванням було встановлено, що вона завдала ТОВ «Шамбалла» матеріальної шкоди у розмірі 1 161 507 грн. Отже, ОСОБА_3 зазначала, що вказана матеріальна шкода та її заборгованість за договором позики перед ОСОБА_5, як засновником ТОВ «Шамбалла», виникли фактично одночасно, тобто такі суми є взаємовиключними. 
Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону належним чином не дослідив природу спірного договору позики, не перевірив справжньої волі ОСОБА_3 при укладенні цього правочину. Відсутні аргументи суду щодо застосування ОСОБА_5 до неї психологічного тиску при вчиненні таких дій. 
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п'ята статті 263 ЦПК України).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Крім того, апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позову щодо недійсності спірного іпотечного договору, не звернув уваги на таке.  
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.
За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. 
За змістом статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. 
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів.
Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права                     відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-396 цс 15, від 16 вересня 2015 року                 № 6-392 цс 15.
Апеляційний суд не перевірив доводи позивачки про те, що вона з 1992 року проживала у квартирі, яка була передана в іпотеку, тобто ще до укладення спірного іпотечного договору. Крім того, малолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, також проживала з нею у спірній квартирі.  
Апеляційний суд, вказуючи про те, що малолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_9 - не проживає та не зареєстрована у квартирі, яка передана в іпотеку, допустився припущення, що заборонено законом (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, аналогічна норма міститься у частині шостій статті 81 ЦПК України), оскільки вказуючи про це, не встановив дійсне місця проживання дитини. 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.
 
Постанову апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Б.І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк