Постанова                                                
Іменем України
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 760/15039/14-ц
провадження № 61-10015св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у складі судді Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»  (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 23 грудня    2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2014 року.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не усунув недоліки апеляційної скарги, зокрема вказав причини пропуску строку на подання апеляційної скарги, які не є поважними, а тому відповідно до вимог статті 297 ЦПК України слід відмовити у відкритті апеляційного провадження. 
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, справу направити до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що повний текст оскаржуваного рішення суду першої інстанції банк отримав лише 16 листопада                        2017 року, тобто після встановленого законом десятиденного строку на апеляційне оскарження. Крім того, у зв'язку із запровадженням у банку тимчасової адміністрації та скасуванням уповноваженою особою                          03 березня 2015 року всіх довіреностей на представництво інтересів банку, останній був позбавлений можливості захистити свої права у передбачений законом спосіб. Апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про неповажність причин пропуску позивачем строку для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
26 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, мають право одержувати копії рішень, ухвал, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом.
 
Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
У частині третій статті 297 ЦПК України 2004 року визначено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
 
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки Солом'янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2014 року (а.с. 113) та тексту рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 грудня                 2014 року представник банку не був присутній в судовому засіданні під час проголошення оскаржуваного рішення суду.
 
Вирішуючи питання про дотримання банком строку на подання апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з того, що представник банку Приходько Т. П. 01 листопада 2017 року знайомилась з матеріалами справи, а апеляційну скаргу подала лише 24 листопада 2017 року. Строк на апеляційне оскарження, передбачений частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року, має відраховуватися саме з 01 листопада 2017 року.
 
В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» порушувало питання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, посилаючись на те, що строк апеляційного оскарження пропущений ним з поважних причин, оскільки повний текст рішення суду першої інстанції він отримав лише                          16 листопада 2017 року, що позбавляло його можливості подати мотивовану апеляційну скаргу у строк передбачений законом.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без руху та надано заявнику тридцятиденний строк з моменту отримання копії цієї ухвали для зазначення інших поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
На виконання цієї ухвали у передбачений нею строк ПАТ «Дельта Банк» подало заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій поважними причинами пропуску такого строку вказало отримання повного тексту оскаржуваного судового рішення поза межами строку на апеляційне оскарження та скасування всіх довіреностей на представництво інтересів банку у зв'язку із введенням тимчасової адміністрації.
 
Проте, ці причини були визнані апеляційним судом неповажними, у зв'язку з чим ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня                   2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі.
 
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
 
Згідно із частиною першою статті 218 ЦПК України 2004 року рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз'яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.
 
Відповідно до статті 222 ЦПК України 2004 року копії повного рішення суду видаються особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення, особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видаються копії судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин.
 
У разі якщо недотримання строків апеляційного оскарження було зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, зокрема особі не надіслана протягом строку на апеляційне оскарження копія повного тексту рішення суду першої інстанції, то ця обставина може бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження за заявою особи, яка оскаржує судове рішення.
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 лютого 2017 року у справі № 6-3102цс16. 
 
Відповідно до частини третьої статті 222 ЦПК України 2004 року особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.
 
Як вбачається з супровідного листа Солом'янського районного суду міста Києва (а.с. 117) 23 грудня 2014 року повний текст оскаржуваного рішення суду було відповідно до вимог частини третьої статті 222 ЦПК України 2004 року надіслано на адресу ПАТ «Дельта Банк».  
 
Відповідно до статті 72 ЦПК України 2004 року, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.
 
Статтею 73 ЦПК України 2004 року, визначено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.
 
У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» ).
 
У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 7 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
 
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).
 
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (справа «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).
 
Згідно із статтею 11, частиною третьою статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.        
 
В оцінці доводів заявника Верховний Суд виходить з того, що у процесуальному законі передбачається визначення певного розумного за тривалістю проміжку часу, протягом якого за звичайних умов учасник розгляду справи матиме можливість скласти скаргу на певне судове рішення; такий строк визнається об'єктивно необхідним для вчинення такої процесуальної дії, якщо сторона діє добросовісно та зважено.
 
На переконання Верховного Суду, під час оцінки наведених обставин судом апеляційної інстанції враховано обставини, що мають істотне значення для вирішення цього процесуального питання, зокрема, суд врахував, що позивач протягом трьох років жодним чином не цікавився про рух справи, що свідчить про недобросовісність здійснення особою, що подала апеляційну скаргу своїх процесуальних права та дійшов обґрунтованого висновку, що причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними.
 
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
 
Частиною 2 статті 37 Закону визначено, що уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
 
На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (частина четверта статті 37 Закону).
 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду у частині реалізації своїх повноважень щодо управління банком, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, є по суті керівником банківської установи та діє в інтересах банку.
 
Посилання заявника на те, що причиною пропуску строку на апеляційне оскарження є запровадженням у банку тимчасової адміністрації та скасуванням уповноваженою особою всіх довіреностей на представництво інтересів банку є необґрунтованими.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені заявником підстави для поновлення строку апеляційного оскарження є неповажними, а тому у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити згідно із частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного             суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»  залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                             Б.І. Гулько
 
Є.В. Синельников
 
С. Ф. Хопта