Постанова
Іменем України                                                               
 
12 вересня 2018 року                                                                    
м. Київ
 
справа № 511/1040/16-ц
провадження № 61-16295св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного        цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів:                Кузнєцова В. О.,                Погрібного С. О.,
                             Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2016 рокуПублічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
В обґрунтування позову зазначено, що 11 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 14 000,00 доларів США, зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку, строком до 11 грудня 2022 року.
 
На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 11 грудня          2007 року між позивачем та ОСОБА_4 укладений договір поруки.
 
Позичальник не виконує взяті на себе договірні зобов'язання належним чином, внаслідок чого станом на 05 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 14 047,74 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 365 100,79 грн, із яких: 10 164,93 доларів США - заборгованість за кредитом;       2 055,50 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків; 406,72 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 747,44 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання, а також штрафи: 9,62 доларів США (фіксована частина), 668,48 доларів США (процентна складова). 
 
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у зазначеній сумі.
 
Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 червня 2016 року позов задоволено. 
 
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року станом на 05 квітня 2016 року в сумі 14 047,74 доларів США, що за курсом Національного банку України зазначену дату становить 365 100,79 грн, із яких: 10 164,93 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 055,50 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків; 406,72 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 747,44 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання, а також штрафи: 9,62 доларів США (фіксована частина), 668,48 доларів США (процентна складова).  Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконував зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, та що банк і поручитель уклали окремий договір поруки, а тому обґрунтованими є вимоги про стягнення суми кредитної заборгованості в солідарному порядку з боржника та поручителя, оскільки договір поруки укладається саме на забезпечення виконання кредитного зобов'язання.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову       ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що звернення банку до суду із зазначеним позовом є передчасним, оскільки відсутні відомості отримання відповідачами досудової вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та як наслідок зміну строку виконання основного зобов'язання.
 
У травні 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
У касаційній скарзі зазначає, що вимога від 03 березня 2016 року є повідомленням про невиконання зобов'язань позичальником, а не достроковою вимогою про повернення всієї суми заборгованості за кредитом. При цьому звернення до суду із указаним позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором є наслідком невиконання боржником своїх договірних зобов'язань.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду зазначену цивільну справу.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Судом установлено, що 11 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та        ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредиту сумі 14 000,00 доларів США, зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку, строком до 11 грудня 2022 року.
 
На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 11 грудня          2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки.
 
Позичальник не виконує взяті на себе договірні зобов'язання належним чином, внаслідок чого станом на 05 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 14 047,74 доларів США, що за курсом НБУ на зазначену дату становить            365 100,79 грн, із яких: 10 164,93 доларів США - заборгованість за кредитом;       2 055,50 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків; 406,72 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 747,44 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання, а також штрафи: 9,62 доларів США (фіксована частина), 668,48 доларів США (процентна складова). 
 
03 березня 2016 року банк направив відповідачам письмове повідомлення про необхідність повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій. Доказів отримання вказаних повідомлень суду не надано. 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Украни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).       У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належним йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено щомісячне погашення заборгованості за цим договором (щомісячні платежі).
Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору, сторони встановили також й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), при цьому останній строк виконання основного зобов'язання сторони кредитного договору визначили 11 грудня 2022 року.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що звернення банку до суду із зазначеним позовом є передчасним, оскільки відсутні відомості отримання відповідачами вимоги банку про зміну строку виконання основного зобов'язання є неправильним, оскільки такого висновку суд дійшов без з'ясування повного змісту цієї вимоги, за яким банк довів до відома боржника про наявність простроченої заборгованості у розмірі 3 608,74 доларів США, із яких: 663,43 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 862,20 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків; 378,72 доларів США - заборгованість зі сплати комісії, 704,39 доларів США - пеня та просив у термін не пізніше 5 календарних днів із дня одержання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість, а також апеляційний суд, встановивши зазначені обставини не надав оцінки розрахунку заборгованості, доданого до позову.
Тобто суду належало б встановити, чи за своїм змістом указана вимога свідчить про те, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми заборгованості, і лише після цього вирішувати питання щодо наслідків отримання чи неотримання зазначеної вимоги відповідачами.
Посилання у рішенні апеляційного суду на застосування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року             № 6-2457цс16 також є помилковим, оскілки для застосування указаного висновку, необхідно встановити, чи передбачено умовами договору інші, ніж визначені частиною другою статті 1050 ЦК України, підстави набуття кредитором права вимоги дострокового повернення кредиту та, відповідно, чи передбачений умовами договору порядок направлення досудової вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту. Якщо так, то які ці умови та який порядок передбачено умовами договору. 
Проте, ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції обмежився лише формальним посиланням на пункти 2.3.3 та 2.3.7 умов кредитного договору, не встановивши, що передбачено указаними пунктами договору.  
Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд в силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам. 
Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок суду про відмову у задоволенні позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права. 
З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже воно підлягає скасуванню.  
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази. 
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище,  Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.  
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов     С. О. Погрібний     О. В. Ступак     Г. І. Усик