Постанова
Іменем України
 
31 жовтня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 159/2138/17
провадження № 61-27585 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_4,
відповідачі: | | Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ у Волинській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області на рішення апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., від 15 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Встановив:
 
В червні 2017 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до                  Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі.
 
Позовна заява мотивована тим, що позивач з 1991 року працювала в МРЕВ ДАІ Ковельського МРВВС. В подальшому у зв'язку із зміною підпорядкованості та зміною організаційних форм установи вона неодноразово була переведена на інші посади у новостворених установах. Передостанньою посадою позивача, на якій вона являлася постійним працівником, була посада фахівця центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів із обслуговування міста Ковель, Ковельського, Турійського, Старовижівського, Маневицького, Любомльського та Шацького районів, підпорядкованого УДАІ УМВС. Дана посада відносилася до посади державного службовця на яку позивача прийнято за результатами конкурсу.
 
У зв'язку із черговою реорганізацією 06 листопада 2015 року позивача звільнено із займаної посади через скорочення штату працівників. Надалі, 22 грудня 2016 року, між позивачем та Регіональним сервісним центром МВС у Волинській області (далі - РСЦ), як новоствореною юридичною особою, укладено строковий трудовий договір № 39, згідно з умовами якого позивача прийнято на посаду провідного консультанта?адміністратора територіального сервісного центру 0742, який є структурним підрозділом РСЦ, на строк з 29 грудня 2016 року до 31 грудня 2016 року.
 
В подальшому між позивачем та відповідачем цей строковий трудовий договір тричі переукладався. Так між сторонами були укладені: строковий трудовий договір від 03 січня 2017 року № 9 (період дії - з 03 січня 2017 року до 31 березня 2017 року), строковий трудовий договір                              від 30 березня 2017 року № 34  (період дії - з 01 квітня 2017 року                               до 29 квітня 2017 року), строковий трудовий договір від 27 квітня 2017 року № 50 (період дії - з 03 травня 2017 року до 31 травня 2017 року).
 
Оскільки займана позивачем посада передбачена штатним розписом, виконувана робота є постійною та не відноситься до сезонних чи тимчасових робіт, а також враховуючи систематичність та неодноразовість переукладання строкових трудових договорів позивач вважала себе працівником, з яким укладений трудовий договір на невизначений строк, що передбачено статтею 39-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
 
Враховуючи викладене 30 травня 2017 року на адресу РСЦ позивачем направлено заяву в якій остання повідомила про бажання продовжувати роботу на займаній посаді та просила продовжити дію останнього укладеного з нею строкового трудового договору № 50 на невизначений строк. 
 
Не отримавши будь-яких заперечень з боку РСЦ  01 червня 2017 року з початком робочого часу позивач з'явилася на своє робоче місце. Проте о 14 годині 40 хвилин ОСОБА_4 ознайомили із наказом від 29 травня 2017 року № 66 о/с про її звільнення із займаної посади з 31 травня 2017 року, що на думку позивача, є порушенням її конституційного права на працю та порушенням статті 39-1 КЗпП України. Не погоджуючись із цим наказом позивач зробила відповідний напис про те, що із наказом ознайомлена, вказавши дату та час, з наказом не погоджується, оскільки з 09 години 00 хвилин приступила до роботи. Разом із цим трудова книжка в момент ознайомлення з наказом позивачу видана не була та не видана і на момент звернення до суду.
 
Посилаючись на вказані обставини позивач вважає, що її звільнення є незаконним, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати незаконним наказ про її звільнення від 29 травня                        2017 року № 66 о/с, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2017 року                      до 29 червня 2017 року у розмірі 6 565,40 грн.
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області                               від 29 червня 2017 року в задоволені позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі досліджених доказів, а також показів свідка встановлено, що відповідачем законно звільнено позивача із займаної посади. Неодноразове переукладання строкового трудового договору між позивачем та відповідачем є правомірним, оскільки укладалися на підставі Плану заходів з реалізації стратегії розвитку територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, затвердженого ГСЦ МВС від 17 серпня 2016 року, що не суперечить вимогам трудового законодавства.
 
Рішенням апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2017 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області                                    від 29 червня 2017 року скасовано, ухвалене нове рішення про задоволення позову;  визнано незаконним наказ № 66о/с, виданий виконуючим обов'язки начальника Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області про звільнення ОСОБА_4 з посади провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 0742 РСЦ МВС у Волинській області; поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 0742 РСЦ МВС у Волинській області                з 01 червня 2017 року. Стягнуто з РСЦ МВС у Волинській області на користь ОСОБА_4 17 451,31 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2017 року по 15 серпня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції вимогам закону та обставинам справи не відповідають, тому рішення слід скасувати, з одночасним ухваленням нового про часткове задоволення позову.
 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) у вересні 2017 року РСЦ просить скасувати рішення апеляційного суду Волинської області                     від 15 серпня 2017 року та залишити в силі рішення першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при ухвалені рішення неправильно застосовані норми матеріального права, а також порушені норми процесуального права, при розгляді справи суд апеляційної інстанції дійшов односторонніх та передчасних висновків про скасування рішення суду першої інстанції з одночасним ухваленням нового, яким позов задоволено.
 
В запереченнях на касаційну скаргу поданих до ВССУ у листопаді 2017 року ОСОБА_4 просить залишити без задоволення касаційну скаргу РСЦ та залишити рішення апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2017 року без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
18 травня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судом апеляційної інстанції при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.
 
Статтею 57 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Відповідно до статті 58 ЦК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
 
Пунктом другим частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
Статтею 39-1 КЗпП України визначено, що у випадку якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
 
Судами установлено та підтверджено матеріалами справи, що 22 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено строковий трудовий договір № 39 на період з 29 грудня 2016 року до 31 грудня 2016 року. Відповідно до цього договору позивача прийнято на посаду провідного консультанта-адміністратора Територіального сервісного центру 0742.
 
Положеннями посадової інструкції провідного консультанта?адміністратора Територіального сервісного центру 0742 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, відповідно до якої позивач виконувала свої посадові обов'язки, не передбачено виконання будь-яких тимчасових або короткочасних робіт, посадові обов'язки чітко визначені та є постійними.
 
В матеріалах справи містяться документи, відповідно до яких двоє із шести працівників Територіального сервісного центру 0742 МВС у Волинській області працювали на тій самій посаді що і позивач на постійній основі.
 
Також встановлено, що вищезазначений строковий трудовий договір між позивачем та відповідачем тричі переукладався. А саме на періоди з 03 січня 2017 року до 31 березня 2017 року, з 01 квітня 2017 року до 29 квітня 2017 року, з 03 травня 2017 року до 31 травня 2017 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанцій дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи сторін по справі дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову, оскільки встановлено, що відповідачем безпідставно було звільнено позивача із займаної посади, чим було порушено норми частини другої статті 23 та статті 39-1  КЗпП України.
 
Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають. 
 
У касаційній скарзі відповідач також посилається на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, статті 58 ЦПК України, що виразилося у прийнятті судом апеляційної інстанції неналежного доказу на користь позивача, а саме пояснень позивача про те, що вона 01 червня 2017 року приступила до виконання трудових обов'язків і проти цього ніхто не заперечував. Проте зазначені доводи спростовуються текстом рішення апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2017 року. Так. в зазначеному рішенні вказано, що «не підтверджені належними доказами пояснення позивача про те,                               що 01 червня 2017 року вона приступила до виконання трудових обов'язків та проти цього ніхто не заперечував. ЇЇ прихід на роботу цього дня не є доказом виконання трудових обов'язків. Встановлено, що пароль доступу до бази даних «НАІС МВС», з якою працювала позивач, був заблокований             31 травня 2017 року, виконуючий обов'язки керівника пропонував              ОСОБА_4 залишити робоче місце, тобто, не погоджувався на продовження позивачем своєї роботи».
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судом апеляційної інстанції надано належну правову оцінку, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.
 
Ухвалою ВССУ від 23 жовтня 2017 року у справі № 159/2138/17 частково зупинено виконання рішення апеляційного суду Волинської області                       від 15 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання рішення апеляційного суду Волинської області  від 15 серпня 2017 року.
 
Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, 
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Волинської областівід 15 серпня 2017 рокузалишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення апеляційного суду Волинської області                          від 15 серпня 2017 року. 
 
Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ у Волинській області. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                      В. В. Пророк 

                                                                                                                      В.С. Висоцька

                                                                                                                      І.М. Фаловська