ПОСТАНОВА
Іменем України

24 жовтня 2018 року 
Київ
справа №813/1599/17
провадження №К/9901/3726/17, К/9901/47460/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Смоковича М. І.,
суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,
розглянув у письмовому провадженні в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області про визнання протиправною відповіді 
за касаційними скаргами Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: Довгополова О.М. (головуючий), Гудима Л.Я., Святецького В.В., на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: Довгополова О.М. (головуючий), Пліша М.А., Святецького В.В.,
І. Суть спору:
1.          У квітні 2017 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області (далі – відповідач, Комісаріат), в якому просив:
1.1                     визнати протиправною відповідь тимчасово виконуючого обов`язки військового Комісаріату підполковника ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на скаргу позивача від 4 квітня 2017 року.
2.          Позов обґрунтовано тим, що скарга позивача була розглянута із порушенням частини четвертої статті 7 Закону України «Про звернення громадян». ОСОБА_1 зазначив, що ця скарга була розглянута не військовим комісаром ОСОБА_3 , а тимчасово виконуючим обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та державним службовцем ОСОБА_4 . 
3.          Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що дії стосовно надання відповіді позивачу є правомірними, оскільки на момент звернення ОСОБА_1 із скаргою військовий комісар ОСОБА_5 був відсутній, а його обов`язки виконував ОСОБА_2 відповідно до Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади. 
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи 
4.          4 квітня 2017 року ОСОБА_1 подав на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в порядку частини першої статті 1 та статті 16 Закону України «Про звернення громадян» скаргу на постанову від 27 березня 2017 року № 46 про накладення адміністративного стягнення, винесену в.о. військового комісара Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області Німко І.Я, а також на дії ОСОБА_2 та провідного спеціаліста командування військового комісаріату ОСОБА_4 щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
5.          Також 5 квітня 2017 року представник позивача подав до Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області заяву, у якій просив: прийняти скаргу до розгляду, скасувати постанову від 27 березня 2017 року № 46 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення; повернути сплачені кошти; видати позивачу військовий квиток встановленого зразка; дати письмову відповідь про результати розгляду скарги.
6.          За результатами розгляду зазначеної скарги відповідач надав відповідь листом від 11 квітня 2017 року № 673 за підписом т.в.о. військового комісара ОСОБА_2 , а виконавцем зазначено Павлух В.В. 
7.          Не погоджуючись із відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
8.          Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 5 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції вказав про правомірність відповіді, наданої на скаргу позивача, оскільки відповідно до наказів Комісаріату від 6 березня 2017 року № 33, від 6 квітня 2017 року № 45 та від 7 квітня 2017 року № 47 на час перебування військового комісара у відпустці та відрядженні тимчасове виконання обов`язків було покладено на ОСОБА_2 . Окрім того, зазначив, що, виходячи зі змісту скарги позивача, питання, з метою вирішення яких він звернувся, належать саме до повноважень Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області, а тому твердження позивача про необхідність направлення даної скарги для розгляду відповідному компетентному органу є помилковими.
9.          Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове про задоволення позовних вимог. Визнано протиправною відповідь тимчасово виконуючого обов`язків військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_2 від 11 квітня 2017 року № 673 на скаргу позивача. Суд апеляційної інстанції вказав, що скаргу на прийняту посадовою особою міського військового комісаріату постанову у справі про адміністративне правопорушення має повноваження розглядати відповідний обласний військовий комісаріат (у спірному випадку Львівський обласний військовий комісаріат), а не сам міський комісаріат.

10.          Також Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 6 березня 2018 року задовольнив заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення у даній справі. Присудив за рахунок бюджетних асигнувань Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 96 (дев`яносто шість) грн. 00 коп. Приймаючи ухвалу, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, враховуючи прийняття рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , позивачу необхідно присудити понесені ним витрати, пов`язані із переїздом до іншого населеного пункту, а саме з м.Червонограда Львівської області до м. Львова і назад.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції 
11.          Відповідач подав касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2017 року, в якій посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права та надання неправильної оцінки обставинам справи. У скарзі просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції, прийнявши нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
12.          Позивач надіслав відзив на вищенаведену касаційну скаргу Комісаріату, просив скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки у спірних правовідносинах відповідач повинен був керуватись Законом України «Про звернення громадян».
13.          Також Комісаріатом подано касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2017 року, в якій відповідач просив її прийняти та зупинити виконання додаткового судового рішення у даній справі. У скарзі вказав, що суд апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував, що відповідач структурно підпорядковується Львівському обласному військовому комісаріату, відділ фінансового забезпечення знаходиться у ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому відповідач не має бюджетних асигнувань та не являється суб`єктом владних повноважень для вирішення фінансових питань і не має можливості сплатити судові витрати.
14.          Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2017 року, зокрема, відмовлено у зупиненні виконанні ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2017 року. 
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
15.          Конституція України. 
16.          Кодекс адміністративного судочинства України (надалі – КАС України; в редакції з 15 грудня 2017 року).
17.          Закону України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (надалі – Закон № 393/96-ВР).
18.          Кодекс України про адміністративні правопорушення (надалі – КУпАП).
19.          Положення про військові комісаріати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 року № 389 (надалі – Положення про військові комісаріати).

V. Позиція Верховного Суду

20.          Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

21.          Частиною третьою статті 3 КАС України встановлено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

22.          Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення відповідно до частини першої статті 211 КУпАП. Не погоджуючись із постановою про накладення адміністративного стягнення, позивач подав до Комісаріату скаргу, на наступний день, для уточнення вимог у скарзі, представник позивача подав до відповідача відповідну заяву, виклавши підстави, на його думку, незаконності такої постанови.

23.          Відповідно до статті 235 КУпАП військові комісаріати розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення військовозобов`язаними чи призовниками законодавства про військовий обов`язок і військову службу, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про умисне зіпсуття обліково-військових документів чи втрату їх з необережності, про неявку на виклик у військовий комісаріат, про неподання у військові комісаріати списків юнаків, які підлягають приписці до призовних дільниць, про прийняття на роботу військовозобов`язаних і призовників, які не перебувають на військовому обліку, про незабезпечення сповіщення військовозобов`язаних і призовників про їх виклик у військові комісаріати, перешкоду їх своєчасній явці на збірні пункти чи призовні дільниці, про несвоєчасне подання документів, необхідних для ведення військового обліку військовозобов`язаних і призовників, несповіщення їх про виклик у військові комісаріати, про неподання відомостей про військовозобов`язаних і призовників (статті 210, 210-1, 211-211-6). Від імені військових комісаріатів розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право районні (міські) військові комісари.

24.          Згідно з пунктом 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення (крім постанови адміністративної комісії або рішення виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради) може бути оскаржена у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

25.          Відповідно до абз. 3 пункту 3 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 року № 389, районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські, військові комісаріати підпорядковуються відповідному обласному військовому комісаріату, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

26.           У свою чергу, частиною третьою статті 7 Закону № 393/96-ВР передбачено, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні (одним з видів якого згідно з статтею 16 цього Закону є скарга), не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

27.           Відповідно до частини четвертої статті 7 Закону № 393/96-ВР забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. 

28.           Як вбачається з матеріалів справи, постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача винесено тією ж особою, якою і розглядалась скарга позивача – т.в.о. військового комісара Комісаріату підполковником ОСОБА_2 /

29.           Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо неправомірності відповіді Комісаріату, яка була надана на скаргу ОСОБА_1 .

30.           Щодо ухвалення судом апеляційної інстанції додаткового судового рішення, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 понесених ним сум витрат, пов`язаних з переїздом до іншого міста, Верховний Суд зазначає наступне.

31.           Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

32.           Згідно з частиною першою, пункту 2 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду.

33.          Відповідно до частин першої, другої статті 135 КАС України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

34.           Частиною першою статті 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

35.           Згідно з пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо не вирішено питання про судові витрати.

36.           Враховуючи, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не вирішив питання про понесені позивачем судові витрати, пов`язані із переїздом, та надання позивачем доказів на підтвердження даних фактів, суд апеляційної інстанції правомірно задовольнив заяву ОСОБА_1 .

37.          Щодо доводів Комісаріату, викладених у касаційній скарзі, про неправомірність стягнення судових витрат саме з Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області, колегія суддів Верховного Суду вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

38.          Пунктом 1 Положення про військові комісаріати передбачено, що військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території.

39.          Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Положення про військові комісаріати районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські, військові комісаріати підпорядковуються відповідному обласному військовому комісаріату, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

40.          Згідно з пунктом 7 Положення про військові комісаріати обласні військові комісаріати є юридичними особами, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
Інші військові комісаріати є відокремленими підрозділами відповідних обласних військових комісаріатів.

41.          Таким чином, враховуючи вищенаведені правові норми, вбачається, що відповідач у справі є відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_4 , не маючи статусу юридичної особи, проте це не свідчить про відсутність фінансування такого відокремленого підрозділу, а лише про його підпорядкування обласному органу, в тому числі і в розподілі фінансових витрат.

42.          Відповідно до вимог статті 135 КАС України, саме сторони у справі компенсують судові витрати у відповідних випадках. Враховуючи, що стороною у справі є Червоноградський міський військовий комісаріат Львівської області, суд апеляційної інстанції правомірно стягнув понесені позивачем судові витрати з відповідача, а не Львівського обласного військового комісаріату, який не є стороною по справі та не був залучений із встановленням відповідного процесуального статусу під час розгляду справи. 

43.          Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд, під час розгляду справи, не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 

44.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін.
VІ. Судові витрати
45.           З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційні скарги Червоноградського міського військового комісаріату Львівської області залишити без задоволення.
2.          Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2018 року залишити без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 

Судді                                                                                                    О. В. Білоус

                                                                                                    Т. Г. Стрелець