Постанова
Іменем України 
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 706/721/17
провадження № 61-28199 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4; 
відповідач - ОСОБА_5;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2017 року у складі судді Олійника М. Ф. та рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Новікова О. М., та касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Черкаської області                            від 19 жовтня 2017 року, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 06 вересня 1997 року по 17 вересня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбу із відповідачем, від якого вони мають дочку, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. До досягнення дочкою повноліття відповідач сплачував аліменти на її утримання на підставі рішення суду. 24 травня 2017 року їхній дочці виповнилось 18 років, проте вона потребує матеріальної допомоги від батьків. З 01 вересня 2016 року ОСОБА_6 зарахована студенткою Одеської національної академії харчових технологій денної форми навчання за спеціальністю «Облік і оподаткування», вона сплачує за гуртожиток              400 грн щомісячно, витрати на харчування складають не менше 500 грн на тиждень, потрібні кошти на одяг, взуття, літературу тощо. Вона, як мати, надає допомогу дочці, проте цих коштів недостатньо. Крім того, їхня дочка навчається за контрактом, за перший рік навчання дочки вона сплатила за надання освітніх послуг 9 960 грн, що підтверджується договором про надання освітніх послуг від 11 серпня 2016 року № 116 та чеками про сплату від 09 серпня 2016 року на суму 4 980 гривень та від 01 грудня 2016 року на суму 4 980 гривень. Вважала, що відповідач повинен сплачувати додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами. Зазначала, що відповідач працює у м. Києві за угодами підряду, отримує доходи.
Ураховуючи викладене ОСОБА_4 просила суд стягнути з                 ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки - ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі у розмірі 1 тис. грн щомісячно, на час навчання, починаючи з 25 травня 2017 року до 30 червня 2020 року; стягнути з відповідача на її користь 1/2 додаткових витрат по оплаті за надання освітніх послуг за перший рік навчання у розмірі 4 980 грн; а також понесені нею судові витрати. 
 
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до частини першої статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Позивачем не доведено, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дочці, оскільки він не працює, доходів не має, доглядає за хворою матір'ю. Також суд зазначив, що стаття 185 СК не підлягає застосуванню до відносин між батьком та повнолітньою дочкою. 
Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь              ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі 1 тис. грн щомісячно, починаючи з 25 травня 2017 року і до закінчення навчання, але не довше, ніж до досягнення нею 23-річного віку. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач є працездатною особою як за віком, так і за станом здоров'я. Медичних протипоказань чи висновків відповідних медичних лікарських комісій щодо заборони працевлаштування не має, проте він не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, інших аліментних зобов'язань не має. Медичні висновки щодо потреби матері відповідача у сторонньому догляді через хворобу відсутні. Отже, відповідач має можливість отримувати дохід і сплачувати аліменти. Вимоги позивачки про стягнення додаткових витрат на дитину є необґрунтованими, оскільки стаття 185 СК України, яка регулює участь у таких витратах батьків, передбачає стягнення вказаних витрат, понесених щодо неповнолітньої дитини.
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли касаційні скарги, в яких ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов повністю; ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що нею понесені витрати на навчання, оскільки їх дочка навчається у вищому навчальному закладі за контрактом. Тому за аналогією закону, оскільки батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, відповідач має нести додаткові витрати у силу статті 185 СК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що згідно з вимогами статті 199 СК України батьки зобов'язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Проте він на даний час не працює, не має доходів у зв'язку з тим, що неможливо працевлаштуватись за місцем проживання, його мати часто хворіє і потребує догляду. Позивач приймала рішення про направлення дочки на навчання одноособово, не питаючи в нього згоди, має постійний дохід. 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому зазначив, що він доходів не має, а тому надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці не може. Вимоги позивачки про стягнення додаткових витрат є безпідставними, оскільки не пов'язані з особливими обставинами, передбаченими статтею 185 СК України.
 
У січні 2018 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, в якому зазначила, що відповідач є працездатною особою, а тому зобов'язаний утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчання та повернути їй половину понесених нею витрат на перший рік навчання.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
 
Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. 
 
Частиною першою статті 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. 
 
Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.
 
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня                 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
 
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у                 статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 198, 199, 200 СК України, дійшов правильного висновку про те, що повнолітня дочка відповідача, яка навчається у вищому навчальному закладі, перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, а тому стягнення аліментів з батька на її утримання є необхідним, оскільки обов'язок з утримання дитини покладається на обох батьків. Визначений розмір аліментів у сумі 1 тис. грн щомісячно є обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам дочки. При цьому судом враховано, що відповідач є чоловіком працездатного віку, заходів для працевлаштування не прийняв, доказів, того, що його мати потребує стороннього догляду, що перешкоджає йому працевлаштуватися, не надав. Також апеляційний суд правильно зазначив, що стаття 185 СК України, яка регулює участь в додаткових витратах батьків, передбачає стягнення вказаних витрат. понесених щодо неповнолітньої дитини.
Посилання касаційної скарги ОСОБА_5 на те, що він не працює, а тому не може сплачувати аліменти на повнолітню дочку, є безпідставними, оскільки зазначене не може свідчити про наявність об'єктивних обставин, які унеможливлюють надання батьком матеріальної допомоги дитині у розмірі 1 тис. грн щомісячно.
 
Посилання касаційної скарги ОСОБА_4 на те, що вона понесла додаткові витрати, оплативши навчання дочки за перший рік навчання і тому відповідач має компенсувати їй половину таких витрат на підставі статті 185 СК України, є безпідставними, оскільки вимоги вказаної статті застосовуються до зобов'язань батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття і міститься у главі 15 розділу ІІІ СК України, тоді як зобов'язання батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина визначені главою 16 розділу ІІІ СК України. У зв'язку з цим відсутні підстави для застосування аналогії закону.
 
Інші доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
 П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк