ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року 
м. Київ

Справа №  922/184/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Ткач І.В. - головуючий, Баранець О.М., Студенець В.І.,
за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,

представники учасників справи:
позивача - не з'явився,
відповідача - Шапошников О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Профі-Пак"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018
(головуючий суддя Фоміна В.О., судді: Крестьянінов О.О., Шевель О.В.)
та рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2018 
(суддя Калініченко Н.В.)
у справі №922/184/17 
за позовом Приватного акціонерного товариства "Профі-Пак"
до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк"
про визнання недійсними пунктів договору, 

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У січні 2018 року Приватне акціонерне товариство "Профі-Пак" (далі - ПрАТ "Профі-Пак") звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк" (далі - ПАТ "Мегабанк") про визнання недійсними пунктів 7.1.1, 7.1.2, 7.1.3., 7.1.4 кредитного договору №3-10в/2013-ГД-3-13 від 05.09.2013. 

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю умов кредитного договору, які викладені в п.п. 7.1.1, 7.1.2, 7.1.3, 7.1.4 договору, нормам законодавства, оскільки пеня є юридичною відповідальністю за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, що узгоджується з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України. Невідповідність таких умов кредитного договору тягне за собою порушення вимог, встановлених ст. 343 Господарського кодексу України, відповідно до якої законодавством встановлені обмеження щодо застосування розміру пені, і яка не повинна перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. Умови кредитного договору, викладені в розділі 7 договору, суперечать нормам ст. 549 Цивільного кодексу України, а правова відповідальність у вигляді штрафу за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не відповідає Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Позивач стверджує, що банк як фінансово-кредитна установа не може застосовувати за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань такий вид господарсько-правової відповідальності як штраф. Натомість, на думку позивача, за несвоєчасне виконання (невиконання) грошових зобов'язань банк має застосовувати лише пеню.

2. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. 05.09.2013 між ПАТ "Мегабанк" (кредитодавець) та ПрАТ "Профі-Пак" (позичальник) укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій №ГД-3/13. 

2.2. В межах генерального договору, 05.09.2013 між сторонами укладений кредитний договір №3-10в/2013-ГД-3/13. 

2.3. У період з 15.01.2014 по 29.05.2015 між сторонами договору укладено додаткові угоди щодо корегування графіку погашення заборгованості (додаток №1 до договору), порядку сплати процентів (п. 5.2 договору), розміру наданих кредитних коштів та підвищення процентної ставки.

2.4. Згідно з п. 1.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди №7 від 29.05.2015) відповідач надав позивачу грошові кошти в розмірі 1  023  836,00 дол. США на строк з 05 вересня 2013 року до 04 вересня 2018 року на погашення кредиторської заборгованості, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити 13,5% річних на умовах, передбачених кредитним договором. Тип процентної ставки за цим договором - фіксована процентна ставка. 

2.5. Розділом 7 кредитного договору сторони передбачили відповідальність у разі неналежного виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, а саме позивач сплачує відповідачу штраф у таких розмірах: 
- у разі порушення та/або невиконання будь-якого з прийнятих на себе обов'язків, згідно з п.п. 4.2.1 та 4.2.2 - у розмірі 25 (двадцять п'ять) процентів від суми отриманого кредиту (пункт 7.1.1 договору); 
- у разі порушення та/або невиконання будь-якого з прийнятих на себе обов'язків, згідно з п. 4.2.4-4.2.10, 4.2.12-4.2.17 - у розмірі 5 (п'ять) процентів від суми отриманого кредиту (пункт 7.1.2 договору); 
- за користування частиною кредиту понад строку, встановленого графіком повернення кредиту згідно з п. 2.4 та п. 4.2.1 договору - у розмірі 10 (десять) процентів від суми несвоєчасно сплаченої частини кредиту (пункт 7.1.3 договору); 
- за недотримання строків сплати нарахованих процентів та/або комісійної винагороди в порядку, передбаченому розділом 5 договору - у розмірі 10 (десять) процентів від суми несвоєчасно сплачених процентів за користування кредитом та/або комісійної винагороди (пункт 7.1.4 договору).

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. 22 лютого 2018 року рішенням Господарського суду Харківської області у задоволенні позовних вимог відмовлено.

3.2. 21 травня 2018 року постановою Харківського апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2018 залишено без змін.

3.3. Відмовляючи у задоволенні позову, господарські суди з посиланням на статті 6, 610, 627, 1050 Цивільного кодексу України, статті 232, 343 Господарського кодексу України зазначили, що підписуючи кредитний договір №3-10в/2013-ГД-3/13 від 05.09.2013, позивач погодився з передбаченими цим договором умовами та не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 ГК України). Крім того, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Тобто позивачем та відповідачем умовами п.п. 7.1.1, 7.1.2, 7.1.3, 7.1.4 кредитного договору №3-10в/2013-ГД-3-13 від 05.09.2013 передбачено саме договірні санкції за неналежне виконання умов кредитного договору, які не суперечать вимогам законодавства.

Крім того, господарські суди зазначили про те, що позивачем не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність окремої частини правочину, а також не доведено належними доказами порушення прав та інтересів позивача укладанням спірного договору.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. 20 липня 2018 року ПрАТ "Профі-Пак" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018, рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2018 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 

4.2. Скаржник обґрунтовує вимоги, що містяться у касаційній скарзі, зокрема, такими доводами.

4.2.1. Висновки судів в частині незастосування до правовідносин сторін ст. 343 Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", є необґрунтованими.

4.2.2. Судами залишено поза увагою невідповідність виду правової відповідальності за недотримання сторонами умов договору, в якому передбачено відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, оскільки за змістом оскаржуваного правочину, позивач притягується до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у вигляді штрафу. Підміна понять видів правової відповідальності у кредитному договорі щодо відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань призводить до порушення загальних принципів справедливості та розумності умов договору.

4.2.3. Позивач вважає, що відповідач, зловживаючи своїм правом щодо нав'язування пропозиції умов кредитного договору, використовуючи необхідність позивача в отримані кредитних коштів, не дотримався загальних принципів цивільного законодавства щодо справедливості умов договору, що як наслідок призвело до дисбалансу прав та обов'язків; не дотримався норм цивільного законодавства щодо відповідності умов кредитного договору нормам законодавства України.

4.3. 30 серпня 2018 року відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому він просить постанову постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2018 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

4.4. Відзив мотивовано такими аргументами.

4.4.1. Правовий аналіз Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" дає підстави стверджувати, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань може бути застосовано як штраф так і пеня. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Правовідносини про надання кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані як загальні положення ЦК України про зобов'язання так і умови договору.

4.4.2. Право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено ЦК України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань (абзац 2 пункту 3 інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 №01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів").

4.4.3. Сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК) (дану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 21.06.2017 №910/2031/16).

4.4.4. Нарахування штрафу застосовано сторонами у вигляді сплати за кожне порушення, передбачене розділом 7 договору, у відсотковому відношенні від суми наданого кредиту. Форма сплати штрафу, застосованого в договорі, є відмінною від сплати пені, яка в свою чергу, застосовується у вигляді відсоткової ставки за кожен день прострочення і за виконання, насамперед, грошового зобов'язання. Іншої відповідальності сторін за невиконання умов договору, як-то, сплата пені, вказаним договором не передбачено.

4.5. Склад судової колегії суду касаційної інстанції змінився відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 10.09.2018, який міститься у матеріалах справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір по справі стосується визнання недійсними пунктів кредитного договору №3-10в/2013-ГД-3-13 від 05.09.2013, укладеного між позивачем та відповідачем.

5.2.2. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

5.2.3. Верховний Суд вважає за необхідне зауважити на тому, що доводи скаржника щодо недійсності деяких пунктів кредитного договору, якими встановлена відповідальність (штраф) позичальника у випадку невиконання ним умов договору, по суті зводяться до неможливості застосування банком за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань такого виду господарсько-правової відповідальності як штраф, а має застосовуватися пеня; а також на тому, що кредитний договір не передбачає відповідальності банку.

5.2.4. У цьому зв'язку, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, є договір який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. 

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 193 ГК України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

5.2.5. Відповідно до частини 2 статті 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. 

За змістом статті 199 ГК України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. 

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

5.2.6. Щодо посилань скаржника про незастосування до правовідносин сторін ст. 343 Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. 

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 

Водночас, предметом спору є визнання недійсними пунктів договору кредиту щодо нарахування саме штрафу, а не пені. Чинне законодавство України не містить заборони щодо застосування неустойки - штрафу за невиконання (несвоєчасне) виконання грошових зобов'язань. 

Як встановлено господарськими судами, в цьому випадку в договорі сторонами передбачено застосування штрафу у процентному розмірі (25%, 5%, 10%) від суми отриманого кредиту, зокрема, за неповернення кредитних коштів у повному обсязі у терміни передбачені графіком погашення, за ненадання/несвоєчасне надання звітності, за використання кредиту не на цілі, передбачені у п. 1.1 договору, користування кредитом понад строки його повернення тощо. 

При цьому, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань може бути застосовано як штраф, так і пеня. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Правовідносини про надання кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, як загальні положення Цивільного кодексу України про зобов'язання, так і договір. 

Сторонами передбачено застосування штрафу у вигляді разової процентної ставки від наданого кредиту за невиконання умов договору, в тому числі неповернення кредитних коштів.

Вказаний штраф застосований сторонами у вигляді сплати за кожне порушення, передбачене розділом 7 договору, у відсотковому відношенні від суми наданого кредиту. Форма сплати штрафу, застосованого в договорі, є відмінною від сплати пені, яка в свою чергу, застосовується у вигляді відсоткової ставки за кожен день прострочення і за виконання, насамперед, грошового зобов'язання. Іншої відповідальності сторін за невиконання умов договору, як-то, сплата пені, договором не передбачено.

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Тобто, законодавством передбачено застосування штрафних санкцій від суми зобов'язання незалежно від його виконання, в даному випадку від суми наданого кредиту. Отже, встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. 

5.2.7. Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що відсутні підстави вважати, що кредитодавцем неправомірно передбачено умовами договору застосування штрафу. Покладення відповідальності у вигляді штрафу не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства, а тому не може бути підставою для визнання недійсними спірних умов договору.

Статтею 215 ЦК України визначенні підстави недійсності правочину.

Виходячи з положень статті 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. 

Отже, господарські суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено наявність підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину (окремої його частини), а також не доведено належними доказами порушення прав та інтересів позивача укладанням спірних умов договору, у зв'язку з чим господарські суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Верховний Суд вважає висновок господарських судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог обґрунтованим. При цьому, доводи скаржника у касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією Верховного Суду, враховуючи вимоги ст. 300 ГПК України.

6.2. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Приватного акціонерного товариства "Профі-Пак" без задоволення, а судових рішень, що оскаржується, - без змін. 

7. Судові витрати

7.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Профі-Пак" без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Профі-Пак" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.02.2018 у справі №922/184/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      І. Ткач

Судді:                                                                                           О. Баранець

                                                                                                    В. Студенець