Постанова
Іменем України
 
07 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/4843/15-ц
провадження № 61-32110св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
 
позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»,
відповідач - ОСОБА_4, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у складі головуючого-судді Вовка Є. І. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року у складі суддів: Головачова Я. В., Білич І. М., Поливач Л. Д., 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2015 року  Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 24 059 дол. США зі сплатою 12,5 % річних на строк до 05 грудня 2014 року для придбання автомобіля. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором у цей же день між банком та ОСОБА_4 був укладений договір застави, згідно з яким останній передав у заставу банку належний йому автомобіль марки КІА, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.  
 
20 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір факторингу, згідно з яким банк відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 05 грудня 2007 року та договором застави від 05 грудня 2012 року. 
 
У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_4 утворилася заборгованість, яка станом на 16 лютого 2015 року становить 190 886,80 грн. 
 
Ураховуючи викладене, ТОВ «Кредекс Фінанс» просило в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 05 грудня 2007 року, розмір якої станом на 16 лютого 2015 року становить  190 886,80 грн, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки КІА, модель CEED, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, належний відповідачу, шляхом укладення ТОВ «Кредекс Фінанс» від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку за місцем звернення, а також наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, витребування автомобіля від заставодавця та передати його в управління ТОВ «Кредекс Фінанс».
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року позов ТОВ «Кредекс Фінанс» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 05 грудня 2007 року звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки КІА, модель CEED, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля - укладення ТОВ «Кредекс Фінанс» від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, витребувавши зазначений автомобіль у ОСОБА_4 та передавши його ТОВ «Кредекс Фінанс», з наданням останньому права вчиняти від імені ОСОБА_4 усі дії, необхідні для його продажу, в тому числі, зняття вказаного автомобіля з обліку за місцем звернення. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю позовних вимог у частині розміру заборгованості та наявністю правових підстав для звернення стягнення на предмет застави. 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задоволено частково, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року змінено. Вирішено в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 05 грудня 2007 року, яка станом на 16 лютого 2015 року становить 190 886,80 грн із якої: заборгованість за тілом кредиту - 130 951,39 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 11 646,29 грн; заборгованість за процентами на дату подачі позову - 47 715,61 грн; пеня - 573,51 грн, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки КІА, модель CEED, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, вартість якого згідно договору застави становила 135 тис. грн, який належить ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля ТОВ «Кредекс Фінанс» з укладенням від його імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем зі зняттям вказаного транспортного засобу з обліку у відповідних реєстраційних органах України, а також наданням ТОВ «Кредекс Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Зобов'язано ОСОБА_4 передати ТОВ «Кредекс Фінанс» предмет застави, а саме:  автомобіль марки КІА, модель CEED, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, що належить йому на праві власності та знаходиться у нього або інших осіб.   
 
Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову, однак, вирішуючи спір про звернення стягнення на предмет застави, у порушення вимог статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у резолютивній частині судового рішення не зазначив усіх складових кредитної заборгованості, що підлягають сплаті заставодержателю, а також не зазначив початкової ціни предмета застави, у зв'язку з чим змінив рішення місцевого суду.  
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди в порушення вимог статей 4, 10, 212-213 ЦПК України 2004 року, ухвалюючи оскаржувані рішення, не перевірили розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не витребували детальний розрахунок заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими процентами та не роз'яснили сторонам право на спростування цього розрахунку. Крім того, місцевим судом було допущено порушення вимог статей 158, 169, 224 ЦПК України 2004 року, оскільки було розглянуто справу у відсутність відповідача, який не зміг бути присутнім у судовому засіданні з поважних причин про що надав відповідні докази,  суд апеляційної інстанції на вказані порушення уваги не звернув. Також суд першої інстанції, розглядаючи вказаний спір, допустив порушення статті 159 ЦПК України 2004 року, якою передбачено, що справа розглядається одним і тим самим складом суду, а у разі заміни одного із суддів під час судового розгляду справа розглядається спочатку. В той час, як справа після заміни судді, була розглянута у першому судовому засіданні у відсутність сторін, які з поважних причин не з'явилися в судове засідання.    
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
 
ТОВ «Кредекс Фінанс» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Справа № 753/4843/15-ц за позовом ТОВ «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави 30 травня 2018 року передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційної інстанції ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Суди встановили, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту від 05 грудня 2007 року, згідно з яким останньому надано кредит в сумі 24 059 дол. США для придбання автомобіля, на умовах викладених у кредитному договорі,  з терміном повернення кредиту не пізніше 05 грудня 2014 року.
Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, у цей же день, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»та ОСОБА_4 був укладений договір застави, згідно з яким  останній передав у заставу банку рухоме майно, а саме - автомобіль марки КІА, модель CEED, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 842 від 21 листопада 2017 року, за домовленістю сторін вартість предмету застави складає 135 тис. грн.
20 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариство «УкрСиббанк» та  ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12, згідно з яким банк відступив ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпеченя, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту від 05 грудня 2007 року щодо боржника ОСОБА_4 
Згідно розрахунку, наданого ТОВ «Кредекс Фінанс», у ОСОБА_4 станом на 16 лютого 2015 року наявна заборгованість у сумі 190 886,80 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 130 951,39 грн; заборгованості за процентами на дату відступлення права вимоги - 11 646,29 грн; заборгованості за процентами на дату звернення в суд з указаним позовом - 47 715,61 грн; пені - 573,51 грн.  
Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава -  це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання  боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з  вартості  заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Згідно із статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави, як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.
З урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи, суд першої інстанції оцінив зібрані у справі докази в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про задоволення позову. 
Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, правильно виходив із того, що суд першої інстанції, вирішуючи спір про звернення стягнення на предмет застави, у порушення вимог статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у резолютивній частині судового рішення не зазначив усіх складових кредитної заборгованості, що підлягають сплаті заставодержателю, а також не зазначив початкової ціни предмета застави. 
Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції, після проведення заміни судді, розглянув справу у першому судовому засіданні у відсутність сторін, які з поважних причин не з'явилися в судове засідання,  що є порушенням вимог частини другої статті 159  та статей 169, 224 ЦПК України 2004 року, є безпідставними та спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме, повідомленням про вручення ОСОБА_4 судової повістки в якій його належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи 20 березня 2017 року та відсутністю в матеріалах справи заяви ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляду справи за його відсутності.    
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що при задоволенні позову суди не перевірили розрахунок заборгованості та при визначенні розміру заборгованості не врахували 8 тис. грн, які було внесені ОСОБА_4 в рахунок погашення кредитної заборгованості, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що суди не звернули уваги на те, що в розрахунку заборгованості була застосована процентна ставка 13 % річних, в той час як договором про надання споживчого кредиту передбачена процентна ставка 12,5 %, є безпідставними, оскільки вказані обставини не були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, а суд касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 335 ЦПК України 2004 року, позбавлений права встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях.     
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення без змін.
 
Оскільки виконання оскаржуваного рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року, у зв'язку із залишенням судових  рішень без змін необхідно поновити їх виконання.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
 
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик