Постанова
Іменем  України
 
19 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 755/14373/16-ц
 
провадження № 61-11037 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, 
представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
відповідач - ОСОБА_6, 
представник відповідача - ОСОБА_7,
треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5 та касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду м. Києва                  від 4 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.; 
ВСТАНОВИВ :
У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до         ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.
Позовна заява мотивована тим, що з 16 березня 1996 року між нею та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. 31 жовтня 2011 року рішенням Дніпровського районного суду                м. Києва шлюб між ними розірвано. Вони спільно проживають у належній їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу                 від 4 серпня 1998 року квартирі АДРЕСА_1. 
Відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, що пов'язано з псуванням ним її майна та особистих речей, завдання фізичних та душевних страждань, побоїв.  
З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просила суд на підставі                              статті 405 ЦК України визнати ОСОБА_6, який перестав бути членом її сім'ї, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та згідно з частиною першою       статті 116 ЖК УРСР виселити його з цієї квартири зі зняттям з реєстраційного обліку. 
У грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину квартири.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі ним з ОСОБА_3 було придбано за рахунок спільних грошових коштів квартиру АДРЕСА_1, в якій вони разом з дітьми зареєстровані з 1999 року. Вважав, що вищевказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, хоча право власності на неї оформлено за ОСОБА_3  
З урахуванням викладеного ОСОБА_6 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, визнати за ним право власності на ? частину цієї квартири. 
Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року прийнято в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_6 з позовом ОСОБА_3 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у складі судді Гончарука В. П. позов ОСОБА_3 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_6 з зазначеного житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_6, який проживає з нею у спірній квартирі, проте по цим фактам слідчим було винесено постанови про відмову у порушенні кримінальних справ та закрито кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю в діянні останнього кримінального правопорушення. Отже, оскільки дії ОСОБА_6 порушують права ОСОБА_3 на володіння, користування та розпорядження своїм майном, хоча вона є власником спірної квартири, тому на підставі статті 391 ЦК України її права підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні майном, а саме виселення ОСОБА_6 зі спірної квартири. 
ОСОБА_6, як позивачем за зустрічним позовом, пропущено встановлений законодавством строк позовної давності, оскільки шлюб розірвано у жовтні 2011 року, а з позовом до суду він звернувся у січні             2017 року. ОСОБА_3 просила застосувати позовну давність. 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 4 жовтня 2017 року апеляційна скарга представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено з інших правових підстав.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у разі якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою на підставі статті 406 ЦК України. Це обумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих правовідносин не застосовувалась. ОСОБА_3 таких вимог заявлено не було, тому її позов задоволенню не підлягає.  
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції вказав на пропуск ним строку позовної давності, проте не перевірив наявність чи відсутність його порушеного права на спірну квартиру, обґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Належними доказами підтверджено, що хоча спірна квартира і набута ОСОБА_3 у власність за час зареєстрованого шлюбу, проте вона є її особистою приватною власністю, так як придбана нею по суті за рахунок обміну власної квартири у Російській Федерації, набутої до шлюбу, на спірну квартиру. Таким чином, оскільки ОСОБА_6 не надав доказів, що спірна квартира набута за рахунок спільних коштів подружжя, у тому числі його коштів, то наявні підстави для відмови у його задоволенні за безпідставністю. 
У касаційних скаргах ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5, які є ідентичними, просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги мотивовані тим, що ОСОБА_6 перешкоджає їй у праві користування та розпорядження спірною квартирою, вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з повідомленням про насилля з його сторони, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії відповідача порушують її права на користування квартирою, придбаною нею за особисті кошти, які підлягають захисту шляхом виселення ОСОБА_6 з зазначеного житлового приміщення на підставі положень статті 391 ЦК України.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, просить оскаржуване рішення апеляційного суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_3 належними доказами не підтверджено, що вона є її особистою приватною власністю, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири укладено 4 серпня 1998 року, а її власна квартира у Російській Федерації була продана 15 серпня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, тобто через 11 днів; кошти за відчужену нею власної квартиру у Російській Федерації не могли бути використані для придбання спірної квартири, тому це нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.  
У квітні 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу            ОСОБА_6 посилаючись на те, що спірна квартира хоча і набута нею у власність за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6, проте за рахунок обміну належної їй на праві особистої приватної власності квартири у Російській Федерації, що свідчить про те, що спірне нерухоме майно є її особистою власністю. Договір купівлі-продажу спірної квартири та договір купівлі-продажу квартири у Російській Федерації були укладені між нею та ОСОБА_10, який у договорі щодо спірної квартири був продавцем, а у договорі щодо її квартири у Російській Федерації покупцем. Тобто відбувся взаємний обмін квартирами шляхом укладення вищевказаних правочинів.  
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.
Судом установлено, що з 16 березня 1996 року між ОСОБА_3 та  ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. 31 жовтня 2011 року рішенням Дніпровського районного суду                м. Києва шлюб між ними розірвано. 
4 серпня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 25). 
У частині першій статті 22 КпШС України, тут і надалі, чинного на час набуття спірного нерухомого майна, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України раз поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Статтею 29 КпШС України був визначений порядок поділу майна подружжя. 
Вищевказані положення закону кореспондуються зі статтею 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України. 
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що обов'язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.
Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843 цс 17.
Апеляційний суд, указуючи про те, що хоча спірна квартира і набута          ОСОБА_3 у власність за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6, проте вона є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею за рахунок обміну власної квартири у Російській Федерації на спірну квартиру,            не врахував положення частини четвертої статті 715 ЦК України, згідно з якою право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладено ОСОБА_3 4 серпня 1998 року, а її власна квартира у Російській Федерації була продана нею                 15 серпня 1998 року, тобто через 11 днів. Отже, апеляційний суд не врахував, що одночасного переходу права власності на таке нерухоме майно не відбулось, тому зазначені положення законодавства, які регулюють правовідносини щодо обміну майна, не можуть бути застосовані.  
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону, належним чином не перевірив, чи може вважатись спірна квартира особистою приватною власністю ОСОБА_3, придбаною за її особисті кошти, у разі якщо набуття цього нерухомого майна відбулося раніше, ніж відчуження нею власної квартири у Російській Федерації. 
Тобто апеляційному суду слід перевірити, чи спростовано ОСОБА_3 презумпцію спільності майна подружжя. Тому помилковим є твердження апеляційного суду про те, що ОСОБА_6 не довів, за які його особисті чи подружні кошти придбана за час шлюбу квартира, так як для нього діє презумпція спільності майна подружжя. 
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення, який зареєстрований та проживає у ньому і унаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою на підставі статті 406 ЦК України. ОСОБА_3 таких вимог заявлено не було, тому її позов задоволенню не підлягає. При цьому припинення шлюбних відносин не припиняє право користування квартирою ОСОБА_6  
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду м. Києва від 4 жовтня 2017 року у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину квартири скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 4 жовтня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Б.І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк