Постанова 
Іменем  України
 
31 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 751/4210/15-ц
провадження № 61-20383св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В.М.,                          Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідачі: ОСОБА_6, виконавчий комітет Чернігівської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якого діє ОСОБА_7, ОСОБА_9,
третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко Ольга Володимирівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новозаводського районного суду                      м. Чернігова від 06 серпня 2015 року у складі судді Овсієнка Ю. К. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів Бобрової І. О., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися з позовом до ОСОБА_6, виконавчого комітету Чернігівської міської ради,                    ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якого діє ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко О. В., про визнання недійсними обміну та договору дарування.
Свої вимоги мотивують тим, що на підставі ордеру від 18 листопада 1988 року № НОМЕР_1 вселилися в квартиру № АДРЕСА_1 та з 1988 року проживають в ній, але не приватизували її. Разом з позивачами проживали два сина: ОСОБА_2, який переїхав проживати в інше місце, та син ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року. 
Позивачі зазначали, що в 2009 році їх син ОСОБА_11 захворів і потребував довгого та дорогого лікування. У зв'язку з тим, що вони були пенсіонерами та не мали коштів на лікування сина, вирішили приватизувати квартиру для подальшого продажу, а отримані кошти витратити на лікування сина. Однак через самовільно прибудований балкон не змогли приватизувати квартиру, а тому звернулися до агенції нерухомості, де їм запропонували відчуження належної їм на праві користування квартири шляхом декількох обмінів, за які вони отримають кошти. Тяжкі обставини, а саме хвороба сина, змусили їх погодитись на такий варіант на вкрай невигідних для них умовах. 
У результаті рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від    16 липня 2012 року № 167 дозволено обмін ОСОБА_4, який міняє трикімнатну квартиру № АДРЕСА_1 на ? частину приватного будинку, яка складається з двох кімнат, житловою площею 29,3 кв. м на АДРЕСА_2; правовстановлюючі документи за взаємною згодою оформити на його дружину ОСОБА_5
08 серпня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 належну їй на праві власності ? ідеальну частину житлового будинку з надвірними спорудами               АДРЕСА_2.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказували, що продовжують проживати в квартирі № АДРЕСА_1, але офіційно право на неї втратили, а коштів на лікування сина за обмін не отримали. Стверджували, що 03 жовтня 2012 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_12 спочатку як піднаймача, а потім як наймача, яка ІНФОРМАЦІЯ_6 року знята з реєстрації в зв'язку зі смертю. 
Позивачі вважають, що обмін жилими приміщеннями, проведений виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, суперечить ЖК Української РСР та Правилам обміну жилих приміщень в Українській РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 року № 31, оскільки обміну підлягають житлові приміщення державного і громадського житлового фонду, а також фонду житлово-будівельних кооперативів, житлові приміщення, що є власністю громадян, а також їх ідеальні частки не можуть бути предметом обміну.
Водночас позивачі зазначали, що договір дарування носить безоплатний характер, однак ОСОБА_6, подарувавши ОСОБА_5 належну їй частину житлового будинку, отримала взамін належну їм квартиру.
У зв'язку із наведеним вважали обмін жилими приміщеннями, що проведений виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, та договір дарування від     08 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 незаконними (недійсними).
На підставі викладеного, після уточнення позовних вимог, позивачі просили визнати недійсним обмін житловими приміщеннями, проведений на підставі підпункту 1.2 пункту 1 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 липня 2012 року № 167: 
- трикімнатної квартири № АДРЕСА_1 на ? частину приватного будинку, яка складається з двох кімнат, житловою площею 29,3 кв. м, на АДРЕСА_3; 
- ? частини приватного будинку на АДРЕСА_1 на двокімнатну квартиру № 10, житловою площею                26,6 кв. м., на АДРЕСА_2; 
- двокімнатної квартири № 10 на АДРЕСА_2 на трикімнатну квартиру № 16, житловою площею 40,7 кв. м, на                                   АДРЕСА_2;
визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку з надвірними будівлями від 08 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко О. В.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 серпня                 2015 року позов задоволено.
Визнано недійсним обмін житловими приміщеннями, проведений на підставі підпункту 1.2 пункту 1 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 167 від 16 липня 2012 року:
- трикімнатної квартири АДРЕСА_2 на ? частину приватного будинку, яка складається з двох кімнат, житловою площею 29,3 кв. м, на АДРЕСА_3;
- ? частини приватного будинку на АДРЕСА_2 на двокімнатну квартиру № 10, житловою площею        26,6 кв. м, на АДРЕСА_2;
- двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на трикімнатну квартиру № 16, житловою площею 40,7 кв. м, на АДРЕСА_2.
Визнано недійсним договір дарування ? частини житлового будинку з надвірними будівлями від 08 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко О. В.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що усупереч положенням пункту 4 Правил обміну жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 року № 31, яким передбачено обмін жилими приміщеннями, які належать особам на праві користування, а не на праві приватної власності, підпунктом 1.2 пункту 1 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 липня                  2012 року № 167 дозволено обмін ? частини будинку, що знаходився у приватній спільній частковій власності, а тому такий обмін має бути визнаним недійсним. Оскільки обмін ? частини будинку на АДРЕСА_2, трикімнатної квартири АДРЕСА_2 та двокімнатної квартири АДРЕСА_2, вчинений між ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_12 є взаємопов'язаним, суд першої інстанції вважав, що обмін житловими приміщеннями повинен бути визнаний недійсним.
З приводу задоволення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції зазначив, що предметом цього правочину є безоплатна передача ОСОБА_6       ОСОБА_5 ? ідеальної частини житлового будинку з надвірними будівлями, хоча фактично взамін подарованої частини будинку ОСОБА_6 отримала право користування належної позивачам квартири.
Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що факт тяжкої хвороби сина позивачів ОСОБА_13 в період укладення оспорюваних правочинів та винесення рішення про обмін, свідчить про відчуження позивачами квартири № АДРЕСА_1 під впливом тяжкої для них обставини.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 серпня 2015 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що укладення оспорюваних договорів обміну та дарування  мало місце під впливом тяжкої для позивачів обставини у зв'язку з хворобою сина та на вкрай невигідних умовах, оскільки здійснений позивачами обмін трикімнатної квартири в обласному центрі на ? ідеальну частину дерев'яного будинку в селищі міського типу є неспівмірним.
В ухвалі суду апеляційної інстанції також зазначено про відсутність волевиявлення ОСОБА_6 на безоплатну передачу у власність                      ОСОБА_5 частини будинку, оскільки наслідком укладення оспорюваного договору дарування стало отримання дарувальником права на двокімнатну квартиру в м. Чернігові.
У квітні 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення про час, дату та місце судових засідань у справі, що позбавило ОСОБА_6 права подавати заперечення та докази.
Також в касаційній скарзі зазначено, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ЦПК України, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про приєднання до матеріалів справи висновку спеціаліста від 02 березня                    2017 року № 0203/17, яким встановлено, що подарована ОСОБА_5 частина будинку є окремою виділеною ? частиною будівлі із сараєм. У зв'язку із неналежним повідомленням ОСОБА_6 про час, дату та місце розгляду справи в суді першої інстанції, вона була позбавлена можливості подати такий доказ до суду першої інстанції. 
ОСОБА_6 посилалася на те, що подарована нею ОСОБА_5 ? частина житлового будинку належала їй на праві спільної часткової власності, однак суди не залучили до участі у справі іншого власника зазначеного майна.
При цьому, стверджувала, що спадкоємці ОСОБА_12:                    ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якого діє ОСОБА_7, ОСОБА_9 не є належними відповідачами, оскільки квартира АДРЕСА_2, яку вона обміняла, не була приватною власністю, а перебувала в комунальній власності. Зазначені особи не були зареєстровані в цій квартирі на момент проведення обміну, а тому не є правонаступниками ОСОБА_12 ні за правом власності на цю квартиру, ні за правом користування. Вказані учасники справи могли бути залучені до участі в справі лише в якості третіх осіб, однак суд розглянув справу та задовольнив позов, хоча мав відмовити в задоволенні позову, пред'явленого до неналежних відповідачів.
Водночас у касаційній скарзі зазначено, що позивач ОСОБА_4 не був стороною оспорюваного договору дарування, а також вказано про відсутність майнового інтересу позивачів, оскільки в результаті обміну позивачі передали право користування квартирою, а отримали право власності на ? частину будинку, а визнання договору дарування недійсним позбавляє ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно.
Крім того, ОСОБА_6 посилалася на те, що суди розглянули справу з порушенням правил підсудності, оскільки відчужене за оспорюваним договором дарування майно знаходиться в смт Сосниці Чернігівської області.
Зазначала, що, визнаючи оспорювані правочини недійсними, суди не визначили до якого виду недійсних правочинів вони відносяться: нікчемного чи оспорюваного, а також не застосували наслідки недійсності правочинів.
Також стверджувала, що позивачі, зазначаючи, що уклали оспорювані правочини під впливом тяжкої обставини - хвороби сина, надали лише докази хвороби та перебування його на лікуванні, однак не надали будь-яких доказів вартості лікування та їх участі у витратах на таке лікування; до того ж ОСОБА_13 з 28 листопада 2011 року до дня смерті перебував у закладах охорони здоров'я, в яких відповідно до статті 49 Конституції України медична допомога повинна була надаватися безоплатно. Суди, в свою чергу, не встановили взаємозв'язок хвороби сина позивачів та здійснення ними обміну, зокрема того, що обмін був вчинений з метою зменшення або усунення цієї тяжкої обставини. Навпаки обставина того, що позивачі не продали отриманого на підставі договору дарування будинку для отримання коштів на лікування сина свідчить про те, що укладення оспорюваних правочинів відбулося не під впливом тяжкої обставини.
ОСОБА_6 не погоджувалася із висновками судів про вчинення позивачами оспорюваних правочинів на вкрай невигідних умовах, посилаючись на те, що позивачі отримали право власності на майно, яким можуть розпоряджатися на власний розсуд, а ОСОБА_6 отримала лише право користування квартирою, яку не може відчужити. При цьому, стверджувала, що апеляційний суд, вказуючи про неспівмірність житлових приміщень, що є предметом обміну, не врахував відсутність відомостей щодо вартості майна, а також не взяв до уваги того, що житлові площі подарованої ? частини будинку та квартири позивачів є майже рівними та того, що до подарованого будинку належить земельна ділянка та надвірні будівлі, що робить весь об'єкт значно дорожчим, ніж право користування квартирою.
Крім того, відповідач звертала увагу на те, що суди не дослідили твердження позивачів про вчинення оспорюваних правочинів внаслідок обману, а також підстави здійснення двох інших обмінів.
Разом із тим, ОСОБА_6 стверджувала, що встановлений пунктом 5 частини другої статті 258 ЦК України однорічний строк позовної давності за позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним сплив у зв'язку з тим, що цей договір укладено 08 серпня 2012 року, а позов пред'явлено 16 квітня 2015 року. Про застосування наслідків спливу строку позовної давності представник відповідача просив у відповідній письмовій заяві під час апеляційного розгляду справи, однак суд апеляційної інстанції зазначене клопотання не вирішив.
Заперечень на касаційну скаргу не надходило.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
21 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судами встановлено, що 18 листопада 1988 року ОСОБА_4, сім'я якого складалася з чотирьох чоловік, був виданий ордер № НОМЕР_1 на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 39,24 кв. м. До складу сім'ї ОСОБА_4 входили дружина ОСОБА_5 та сини: ОСОБА_13, та ОСОБА_14                      (а. с. 57).
05 вересня 2012 року сину позивачів ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, присвоєно другу групу інвалідності. У період з 28 листопада         2011 року до 02 листопада 2012 року ОСОБА_13 перебував на стаціонарному лікуванні в комунальному лікувально-профілактичному закладі «Протитуберкульозний диспансер», після чого був переведений для лікування в Бахмацький тубдиспансер (а. с.153).
ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 26 грудня 2011 року на праві приватної спільної часткової власності належала ? частина житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_2 (а. с. 41-42).
ОСОБА_12 користувалася двохкімнатною квартирою № 10 на                          АДРЕСА_2 на підставі ордеру, виданою за рішенням РВУ від 10 травня 1993 року № 99. Станом на 13 червня 2012 року в зазначеній квартирі ОСОБА_12 була зареєстрована одна (а. с.47). 
Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 липня              2012 року № 167 «Про обмін житлових приміщень» дозволено обмін житловими приміщеннями та видано обмінні ордери:
- ОСОБА_4, сім'я з трьох осіб (він, дружина, син), який міняє трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 на ? частину приватного будинку, яка складається з двох кімнат, житловою площею 29,3 кв. м, на                                      АДРЕСА_3;
- ОСОБА_6, яка міняє ? частину приватного будинку на                                       АДРЕСА_3 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2
- ОСОБА_12, яка міняє двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
Також цим рішенням ухвалено видати обмінні ордери після подання нотаріально завіреного договору відчуження на ? частини приватного будинку на АДРЕСА_3                         (а. с. 38).
08 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування ? частини житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко О. В.
Згідно з умовами зазначеного правочину дарувальник ОСОБА_6 зобов'язувалася безоплатно передати у власність обдарованій ОСОБА_5, а ОСОБА_5 прийняти належну дарувальнику ідеальну ? частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 (а. с. 59-60).
Після укладення зазначеного договору дарування сім'я ОСОБА_5 залишилась проживати в квартирі АДРЕСА_2 
03 жовтня 2012 року в зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_12    (а. с.18), проте фактично в цю квартиру вона не вселялася. 
18 жовтня 2012 року ОСОБА_5 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_4 (а. с. 91,154). 
28 серпня 2012 року ОСОБА_6 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_2, а 05 лютого 2013 року в цій квартирі зареєстрований її син ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 77).
ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_13 помер (а. с.16).
ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_12 померла (а. с. 80).
Спадщину після смерті ОСОБА_12 прийняли спадкоємці: чоловік - ОСОБА_7 та діти померлої - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с.135 - 149).
Відповідно до статті 79 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за письмовою згодою членів сім'ї, що проживають разом із ним, включаючи тимчасово відсутніх, провести обмін займаного приміщення з іншим наймачем або членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в іншому населеному пункті. 
За змістом статті 87 ЖК Української РСР обмін жилими приміщеннями, проведений з порушенням вимог законодавства, цього Кодексу та інших актів законодавства, визнається недійсним.
Порядок обміну жилими приміщеннями врегульований Правилами обміну жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 року № 31 (далі - Порядок обміну жилих приміщень). 
У пункті 1 зазначених Правил обміну жилих приміщеньпередбачено, що ці правила встановлюють порядок обміну жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду і фонду житлово-будівельних кооперативів. 
Згідно з пунктом 4 Правил предметом обміну може бути: окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї або кількох кімнат, одноквартирний жилий будинок, на які укладено договір найму або які перебувають у користуванні члена житлово-будівельного кооперативу; частина жилого приміщення, що припадає на долю наймача (члена житлово-будівельного кооперативу) або члена його сім'ї, в тому числі суміжна кімната або частина кімнати.
З огляду на те, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 липня 2012 року № 167 дозволено обмін житлового приміщення (? частини житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_2, яке не належить до державного чи громадського житлового фонду або фонду житлово-будівельних кооперативів, що є порушенням Правил обміну жилих приміщень, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про наявність підстав для визнання недійсним обміну жилими приміщеннями проведеним між ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_12
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним обміну є законними і обґрунтованими. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам по справі надана належна правова оцінка.
Доводи касаційної скарги згаданих висновків судів не спростовують, на законність судових рішень в зазначеній частині не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Зокрема, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним обміну доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення ОСОБА_6 про час, дату та місце судових засідань у справі, оскільки рішення суду першої інстанції було предметом перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, а в судових засіданнях під час розгляду справи в апеляційному суді брали участь її представники.
У частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з таких підстав.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Розглядаючи спір в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, суди першої та апеляційної інстанцій не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, з огляду на таке. 
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. 
Як уже зазначалося, рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 липня 2012 року № 167 «Про обмін житлових приміщень», яким дозволено обмін житловими приміщеннями, вирішено видати обмінні ордери після подання нотаріально завіреного договору відчуження на ? частини приватного будинку на АДРЕСА_3. Таким чином, договір дарування ? частини житлового будинку з надвірними будівлями від 08 серпня 2012 року був укладений між               ОСОБА_6 та ОСОБА_5з метою виконання зазначеного рішення, тобто за своєю правовою природою зазначений правочин суперечить положенням 717 ЦК України, оскільки не спрямований на безоплатну передачу майна. Внаслідок відчуження належної на праві власності ? частини приватного будинку ОСОБА_6 отримала ордер на вселення до квартири № 10 на АДРЕСА_2.
Однак суди зазначених обставин справи не врахували та не перевірили, чи не вчинено згаданий договір дарування сторонами для приховання іншого правочину.
Крім того, статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
З огляду на те, що за договором дарування обдарований безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію, а також те, що безоплатне набуття права власності на майно не може бути здійснене під впливом тяжкої для обставини чи на вкрай невигідних умовах, правом на зверненням з позовом про визнання договору дарування недійсним на підставі статті 233 ЦК України наділений лише дарувальник. 
Визнаючи договір дарування недійсним на підставі статті 233 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позов про визнання недійсним цього правочину пред'явлено, зокрема, обдарованою                 ОСОБА_5, та дійшли передчасних висновків про необхідність визнання зазначеного правочину недійсним з підстав, зазначених у позові.
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування не можуть вважатися законними та обґрунтованими, оскільки ухвалені без встановлення всіх фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а відповідно з неправильним застосуванням норм матеріального права.
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є  порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої цієї статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним обміну ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення в указаній частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 серпня                    2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, виконавчого комітету Чернігівської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якого діє ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко Ольга Володимирівна, про визнання недійсним обміну залишити без змін.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 серпня                    2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, виконавчого комітету Чернігівської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якого діє ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко Ольга Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька 
 
Судді                                                                                                 А. О. Лесько 
 
С. Ю. Мартєв 
 
В. М. Сімоненко
 
С. П.Штелик