Постанова
Іменем України
 
22 серпня 2018 року
м. Київ 
 
справа № 361/5463/14-ц
провадження № 61-15984св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідачі - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року у складі судді колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «АХА Страхування» про стягнення коштів за договором страхування та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 27 січня 2014 року між ним та ПрАТ «СК «АХА Страхування» укладено договір страхування витрат осіб, які подорожують за кордон. У той же день позивач вилетів до Ізраїлю.
 
28 січня 2014 року у зв'язку з погіршенням стану здоров'я він звернувся за медичною допомогою до медичного центру «Асаф Арофе», де його було поміщено в реанімаційне відділення та проведено відповідні дослідження і лікування, вартість якого разом з медикаментами склала 7 181 доларів США та була сплачена ним за власні кошти.
 
У квітні 2014 року його представник звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши усі необхідні документи, однак листом від 22 травня 2014 року № 1952/10 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування.
 
Просив стягнути із ПрАТ «СК «АХА Страхування» страхове відшкодування у розмірі 57 397,73 грн, що відповідно до курсу Національного банку України на дату настання випадку еквівалентно 7 181 доларів США, та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 57 397,73 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
При задоволенні позову у частині стягнення страхового відшкодування, суди керувалися тим, що страховий випадок стався на території Ізраїлю, тобто країни, яка вказана у частині «А» договору, тому відмова у виплаті страхового відшкодування є безпідставною.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2015 року скасовано у частині вирішення позову про стягнення коштів за договором страхування, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У іншій частині рішення залишено без змін.
 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що випадок, який стався із ОСОБА_2, не може бути кваліфікований як страховий, оскільки договір страхування витрат осіб, які подорожують за кордон №21216GMB/14K/n від 27 січня 2014 року не діє на території країни Ізраїль. 
 
У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржене рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
На обґрунтування касаційної скарги вказував, що ОСОБА_2 погодився із фактом наявності у нього громадянства Ізраїлю, проте у матеріалах справи достатньо доказів того, що ОСОБА_2 на момент страхового випадку був громадянином України та постійно проживав на території України. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження.
 
У червні 2017 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» подало заперечення на касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення апеляційного суду залишити без змін. Вказувало, що ОСОБА_2 є громадянином Ізраїлю, а договір страхування не діє на території Ізраїлю.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з наступних мотивів.
 
Суди встановили, що 27 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «СК «АХА Страхування» укладено договір страхування витрат осіб, які подорожують за кордон № 21216GMB/14к/п. 
 
27 січня 2014 року позивачем внесено страховий платіж у розмірі 1 917,14 грн. 
 
27 січня 2014 року ОСОБА_2 вилетів до Ізраїлю.
 
28 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся за медичною допомогою до медичного центру «Асаф Арофе», де його було поміщено в реанімаційне відділення та проведено відповідні дослідження і лікування. Вартість лікування разом з медикаментами склала 7 181 доларів США, що станом на 28 січня 2014 року еквівалентно 57 397,73 грн.
 
У квітні 2014 року представник позивача звернувся до ПАТ «СК «АХА Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування.
 
Листом від 22 травня 2014 року № 1952/10 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування.
 
При скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд зробив висновок, що ОСОБА_2 є громадянином країни Ізраїлю, тому, з урахуванням пункту 7.1 договору, відмова у виплаті страхового відшкодування є обґрунтованою.
 
Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.
 
Апеляційним судом встановлено, що згідно пункту 7.1 договору територія страхування - територія країни (країн), яка вказана у частині «А» договору, окрім України, та країн постійного проживання застрахованої особи і країни, громадянином якої він є.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 989 ЦК України страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
 
Встановивши, що ОСОБА_2 є громадянином країни Ізраїлю, з урахуванням пункту 7.1 договору, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана ОСОБА_3, залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                              М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                         Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
В. І. Крат
 
В. П. Курило