Постанова 
Іменем  України
 
24 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 607/16396/14-ц
 
провадження № 61-38648 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,             Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:                                 
позивач - ОСОБА_3;
представник позивача - ОСОБА_4;
відповідач - ОСОБА_5; 
представник відповідача - ОСОБА_6;
третя особа - орган опіки та піклування Тернопільської міської ради; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Загорського О. О., Щавурської Н. Б., Ходоровського М. В., від 17 травня 2018 року, 
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2014 року ОСОБА_3звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав. 
Позовна заява мотивована тим, що з 13 червня 2007 року по 10 липня    2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають малолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з ним та перебуває на його повному утриманні. Мати дитини, відповідач у справі, протягом останніх двох років ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме: не створює дитині належних умов виховання, навчання, фізичного та морального розвитку; не надає матеріальної допомоги на утримання сина; не піклується про його стан здоров'я; не створює умов для отримання сином освіти; відмовляється від спілкування з ним у обсязі, необхідному йому для нормального самоусвідомлення, не виконуючи при цьому встановлений органом опіки та піклування графік побачень. 
При цьому відповідачка посягає на недоторканість приватного життя, особисту та сімейну таємницю малолітнього сина шляхом публікації у засобах масової інформації конфіденційної інформації про стан здоров'я дитини. Відповідачка є схильною до вчинення злочинів, що свідчить про неможливість забезпечення нормального виховання сина, вчиняє дії, спрямовані на перешкоджання організації відпочинку дитині, здійснює відносно сина психологічне насилля, намагаючись примусово забрати його зі школи та у подальшому утримувати його за місцем свого проживання. Усі ці дії відповідачки носять свідомий характер.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати йому на виховання дитину відповідно до частини третьої статті 167 СК України. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Сливки Л. М. від 17 січня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто аліменти з ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили рішення суду і до досягнення дитиною повноліття, шляхом перерахування на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Зобов'язано ОСОБА_3 у місячний строк з дня набрання законної сили рішення суду відкрити на ім'я ОСОБА_7 особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України та надати його реквізити ОСОБА_5 У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка протягом тривалого часу, двох років, ухилялася від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклувалася про дитину, не брала участі в її вихованні та матеріальному забезпеченні, не цікавилася її станом здоров'я та розвитком, тобто фактично самоусунулася від виконання батьківських обов'язків. Також суд погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина. Крім того, оскільки позивач вимог про стягнення аліментів не заявляв, а частина третя статті 166 СК України зобов'язує суд при позбавленні особи батьківських прав стягнути аліменти, то суд стягнув аліменти на користь позивача на утримання дитини та зобов'язав його відкрити на ім'я дитини особовий рахунок. Суд не задовольнив вимогу про передачу дитини позивачу, оскільки дитина проживає з ним. 
Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня        2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року в частині задоволення вимог про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким       у задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відмовлено. 
Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення в частині відмови у позбавленні ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних   та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення          від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини, а позбавлення її батьківських прав є крайнім заходом впливу. При цьому ОСОБА_5 рішення суду в частині стягнення з неї аліментів на утримання сина в апеляційному порядку не оскаржувала, що додатково свідчить         про не ухилення нею від виконання своїх батьківських обов'язків. Натомість, судом установлено, що недостатнє спілкування матері з сином зумовлено наявністю неприязних (вкрай ворожих) відносин між колишнім подружжям, у тому числі застосуванням ОСОБА_3 фізичного насильства відносно ОСОБА_5, після чого вона залишила сім'ю, та перешкоджанням батька дитини у спілкуванні з її матір'ю. Крім того, у силу частини шостої статті 19 СК України апеляційний суд відійшов від висновку органу опіки     та піклування від 22 березня 2017 року, оскільки він не мотивований і такий, що суперечить протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини   від 17 лютого 2017 року, згідно з яким за результатами голосування переважною більшістю голосів комісія дійшла висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. 
У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити без змін. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не в повній мірі дослідив обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_5 батьківський прав відносно малолітнього сина. Рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 від 17 лютого 2017 року носить виключно рекомендаційний характер. Вважав, що надані ним докази є виключними обставинами, у розумінні принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, коли малолітня дитина може бути розлучена      зі своєю матір'ю, оскільки по-перше, декларація не є міжнародним договором й правовим документом, а відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками по вихованню дитини, що підтверджується ухиленням від виконання графіку побачень із сином, не наданні йому матеріального забезпечення та дозволу виїзду сина за кордон на оздоровлення і відпочинок, а також здійснення негативного психологічно-емоційного впливу на дитину. Крім того, ОСОБА_5 не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для її навчання і це жодним чином не може бути пов'язаним із вчиненням перешкод саме позивачем       у її спілкуванні з дитиною. Доводи ОСОБА_5 про її побиття ОСОБА_3 нічим, крім актів судово-медичного обстеження, які складені з її слів, не підтверджено. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Судом установлено, що з 13 червня 2007 року по 10 липня 2013 року     ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Дитина проживає разом з батьком - ОСОБА_3 у належному йому на праві власності житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1.
Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської районної державної адміністрації від 26 вересня 2013 року № 33 рекомендовано встановити ОСОБА_5 побачення з сином - ОСОБА_7 з 19 год. до           20 год. 30 хв. щопонеділка і щосереди та у кожну першу суботу, третю неділю місяця з 17 год. до 20 год. 30 хв. Побачення мають відбуватися          у присутності батька за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 70).
Такі ж рекомендації містяться і у висновку Тернопільської районної державної адміністрації від 31 січня 2014 року № 02-188/11, а також запропоновано батькові надати можливість матері спілкуватись з дитиною наодинці за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 55-56).
Час на побачення з сином, встановлений вищезазначеними рішенням № 33 та висновком № 02-188/11, ОСОБА_5 використовувався частково.
У період з серпня 2013 року по липень 2014 року на заняття тенісом та секцію з айкідо малолітнього ОСОБА_7 приводив батько - ОСОБА_3       (т. 1, а. с. 49, 50).
У 2013-2014 роках у дошкільний навчальний заклад № 21 дитину приводив    і забирав, цікавився його успіхами та проблемами батько ОСОБА_3 (т. 1,        а. с. 51).
З січня 2014 року щодня з 10 до 17 год. із малолітнім ОСОБА_7 за місцем його проживання по АДРЕСА_1 займалася вихователька - ОСОБА_8 (т. 1,     а. с. 52).    
01 серпня 2013 року ОСОБА_3 надіслав на адресу ОСОБА_5 лист, у якому звертав увагу на те, що з 29 до 31 липня 2013 року вона не навідує дитину   та закликав її виконувати свої батьківські обов'язки (т. 1, а. с. 69). Вказаний лист був відправлений ОСОБА_5 рекомендованою кореспонденцією.
Зі змісту характеристики учня 3-А класу - ОСОБА_7, наданої класним керівником та соціальним педагогом Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 3 з поглибленим вивченням іноземних мов Тернопільської міської ради Тернопільської області, вбачається, що успіхами сина займається батько. Він привозить та забирає дитину зі школи, відвідує батьківські збори, займається підготовкою до уроків, відвідує святкування, виховні заходи, дбає про його фізичний розвиток та стан здоров'я. Мати зрідка відвідує школу. Після її приходу дитина замикається у собі, уникає контактів, іноді стає знервованим і збудженим, іноді сумним. Мати не була присутня на жодних батьківських зборах, родинних святах, екскурсіях, які були організовані у школі (т. 2, а. с. 78-79).
У ході розгляду справи ОСОБА_5 було визнано факт ненадання дозволу ОСОБА_3 на виїзд дитини за кордон, а також оскарження нею відповідних судових рішень у різних судових інстанцій за позовом ОСОБА_3 до неї про надання такого дозволу. 
Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 17 червня        2015 року ОСОБА_5 було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, а саме насильства в сім'ї, оскільки 02 вересня 2014 року вона прийшла                в ЗОШ № 3 у м. Тернополі до свого сина ОСОБА_7, де без дозволу останнього намагалась забрати його із вказаного навчального закладу, під час чого чинила на нього моральний та психологічний тиск, чим спричинила йому емоційну невпевненість (т. 1, а. с. 174-178).
З висновку судово-психіатричної експертизи Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології № 12         від 18 листопада 2015 року вбачається, що малолітній ОСОБА_7 страждає психічним розладом, який, ймовірно, зумовлений травмуючою ситуацією у родині, порушенням відносин прив'язаності з матір'ю, її неналежною підтримкою та вихованням (т. 2, а. с. 23-44).
Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207             від 22 березня 2017 року було затверджено висновок органу опіки та піклування, яким встановлено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 стосовно малолітньої дитини - ОСОБА_7 (т. 2, а. с.125-126).
Судом також установлено, що сторони у справі перебувають у вкрай неприязних стосунках, що підтверджується фактами порушення впродовж 2013-2014 років один відносно одного значної кількості кримінальних проваджень (т. 1, а. с. 58-64).
Такі стосунки виникли між ними, починаючи з травня 2013 року, коли    ОСОБА_5, яка перебуваючи на той час у шлюбі з ОСОБА_3, покинула останнього, забравши із собою малолітнього ОСОБА_7, й пішла проживати до своїх батьків.
Після того, як ОСОБА_5 разом з дитиною залишила сім'ю, ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про відібрання у неї дитини, що стверджується відповідним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2013 року (т. 1, а. с.113-114).
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій            від 20 червня 2013 року та 23 липня 2013 року відповідно у справі за позовом ОСОБА_3 до неї про відібрання дитини, ОСОБА_5 оскаржувала такі рішення у касаційному порядку, що підтверджуються рішенням Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ                 від 04 грудня 2013 року, яким було скасовано рішення судів попередніх інстанцій і в задоволенні позову ОСОБА_3 про відібрання дитини було відмовлено (т. 1, а. с. 107-108).
Разом з тим, не зважаючи на скасування рішень судів попередніх інстанцій   у справі про відібрання дитини, таке рішення було примусово виконано,     про що свідчить акт державного виконавця від 11 липня 2013 року, й саме    з цього часу малолітній ОСОБА_7 став проживає разом з батьком (т. 1,       а. с. 112).
Після примусового виконання рішення про відібрання дитини ОСОБА_5 звернулася із заявою про поворот виконання рішення, яким у неї було відібрано малолітнього сина (т. 1, а. с. 103), й не погоджуючись з рішеннямимісцевого та апеляційного судів, ухваленими у даній справі впродовж      2014 року, оскаржувала такі до Верховного Суду України (т. 1, а. с. 86-88, 107-108).
У жовтні 2013 року, лютому 2014 року та в квітні 2014 року ОСОБА_5 зверталася до адміністрації дошкільного навчального закладу, який відвідував її син, щодо надання інформації про стан відвідування дитиною дитсадка, що підтверджують наявні в матеріалах справи довідки за № 96 від 25 жовтня 2013 року, за № 4 від 10 лютого 2014 року та довідка б/н              (т. 1, а. с. 92-93, 100, 109).
25 грудня 2013 року ОСОБА_5 уклала попередній договір замовлення туристичних послуг у фізичної особи-підприємця ОСОБА_9, а саме на туристичний відпочинок її разом з сином у Карпатах у період з 10 січня до 20 січня 2014 року, що підтверджуються примірником договору та довідкою туристичної компанії (т. 1, а. с. 105-106).
16 квітня 2014 року ОСОБА_5 зверталася до адміністрації Комплексної дитячо-юнацької спортивної школи № 1 комунального закладу Тернопільської міської ради з проханням повідомити причини невідвідування її сином з січня 2014 року відділення плавання (т. 1, а. с. 94).
10 лютого 2014 року мати дитини - ОСОБА_5 зверталася до голови Тернопільської районної державної адміністрації, а 06 лютого 2014 року та 24 лютого 2014 року - до начальника Служби у справах дітей з проханням сприяння їй у виконанні батьківських обов'язків та визначення працівника Служби, у присутності якого вона б могла бачитися з сином згідно графіку, оскільки батьком дитини чиняться їй перешкоди у формі образ та принижень, безпідставних звинувачень у крадіжках та аморальній поведінці, з'ясуванні стосунків у присутності дитини, що підтверджується листами (т. 1, а. с. 98-99, 104, 104).
19 березня 2014 року ОСОБА_5 зверталася до начальника Служби у справах дітей з проханням вирішення питання побачень з сином без участі батька й за межами будинку останнього, посилаючись на факт побиття її ОСОБА_3 під час чергового побачення, що мало місце 17 березня        2014 року, що підтверджується відповідного заявою зареєстрованою в день подачі за № р-41/18-130 (т. 1, а. с. 95).
Також, у 2014 році ОСОБА_5 ініціювала публікації в засобах масової інформації щодо намагань повернути собі сина та незаконності дій позивача з приводу надання їхньому сину психіатричної допомоги (т. 1, а. с. 65-68).
У червні-липні 2014 року з приводу порушення права на виховання дитини ОСОБА_5 зверталася до Уповноваженого Верховної ради з прав людини, що підтверджується відповіддю на її звернення за № 10.1/9-П 231897.14/19-11 від 07 липня 2014 року (т. 1, а. с. 89).
У серпні 2014 року ОСОБА_5 з повідомленням про порушення прав її дитини зверталася до Президента України, що підтверджується наявним        у матеріалах справи листом від 11 серпня 2014 року № 22/036326-19К про надіслання такого звернення за належністю прокуратурі Тернопільської області.
27 серпня 2014 року ОСОБА_5 зверталася до класного керівника малолітнього ОСОБА_7 з метою уточнення місця навчання її сина;               01 вересня 2014 року була присутня на святі Першого дзвоника; двічі           03 вересня 2014 року та 17 жовтня 2014 року зверталася до практичного психолога за місцем навчання її сина з метою з'ясування результатів діагностики сина на визначення готовності та адаптації до навчання у школі, що підтверджується характеристикою, виданою 03 листопада        2014 року за № 408 ОСОБА_5 адміністрацією Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 3 з поглибленим вивченням іноземних мов (т. 1, а. с. 77).
У вересні 2014 року відповідачка зверталася до Тернопільської облдержадміністрації з приводу незаконності проведення її малолітньому сину психіатричного огляду без її (матері) згоди, що підтверджується листом за № П-856 від 22 вересня 2014 року з результатами розгляду такого звернення, що надсилався на адресу заявника (т. 1, а. с.84-85).
Зі змісту характеристики, виданої 21 жовтня 2013 року комунальним закладом Тернопільської міської ради «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа №1», вбачається, що мати малолітнього ОСОБА_7, цікавилася успіхами свого сина та була присутньою на усіх його тренуваннях (т. 1, а. с.110).
Із характеристик, виданих 12 червня 2013 року (на час, коли відповідачка разом із сином залишила будинок позивача й проживала у своїх батьків) дільничним лікарем і завідуючою дошкільного навчального закладу № 21, який відвідував малолітній син сторін у справі, вбачається, що дитина була завжди доглянутою, до року знаходилась на грудному вигодовуванні, мати не конфліктна, починаючи з дати відвідування сином дитячого садочка      (28 листопада 2011 року) ОСОБА_5 зарекомендувала себе як любляча, дбайлива мама, приймала участь у житті групи (т. 1, а. с.119-120).
У березні 2014 році ОСОБА_5 зверталася за захистом порушеного права до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітнього сина з нею. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду тернопільської області від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада         2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Тим же рішенням суду було задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7 разом з батьком (т. 1, а. с. 78-81, 134-141).
ОСОБА_5 на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками, виданими Тернопільським обласним наркологічним диспансером за № 740/1 від 09 липня 2015 року та Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею за № 03-7/3041 від 26 червня 2015 року (т. 1, а. с. 158-159).
Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради від 17 лютого       2017 року у складі 11 присутніх членів комісії було прийнято рішення про визнання недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_5 стосовно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доручено службі у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради підготувати проект рішення виконавчого комітету про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 Як вбачається з цього витягу, за доцільність позбавлення батьківських прав проголосувало 2 членів комісії, проти - 8, утрималось - 1 (т. 2, а. с.143).
Установивши такі фактичні обставини та надавши їм відповідну правову оцінку, апеляційний суд не знайшов підстав для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. 
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частинами другою та третьою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.
Частиною другою та третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частиною першою статті 164 СК України визначено підстави позбавлення судом батьківських прав матері чи батька дитини, а саме: якщо вона, він     не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків     по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно вимог статті 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня  2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків,    а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Відповідно до вимог статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Аналіз вищевказаних положень закону дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини             (стаття 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.
З урахуванням встановлених обставин у справі суд касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення районного суду та відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 При цьому апеляційний суд вірно застосував норми матеріального права. 
Так, у силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Не погоджуючись із висновком органу опіки та піклування, затвердженого 22 березня 2017 року рішенням виконавчим комітетом Тернопільської міської ради № 207, апеляційний суд вірно зазначив, що такий висновок не містить будь-якого обґрунтування й не враховано протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради від 17 лютого 2017 року, згідно з яким за результатами голосування переважною більшістю голосів комісія дійшла висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. 
Апеляційний суд дав належну оцінку постанові апеляційного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року, якою ОСОБА_5                   було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП України, зазначивши, що мати намагалась забрати сина зі школи саме у період судових спорів про визначення місця проживання дитини, чим вона довела, що з боку позивача наявні перешкоди у зустрічах мати з сином. 
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.
Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хант     проти України» від 07 грудня 2006 року зазначається, що оскарження відповідачем рішення про позбавлення батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини. Підтвердженням цьому є й те, що ОСОБА_5, починаючи з 2013 року, коли вона залишила будинок позивача з дитиною,     і у продовж всього цього часу зверталась до різних установ, посадових осіб та суду за захистом своїх прав на побачення і участь у вихованні сина, на визначення місця проживання сина з нею. Зокрема, крім судових спорів, вона зверталася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Президента України, органу опіки та піклування. 
З урахуванням наведених норм матеріального права, фактичних обставин справи та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини, а позбавлення її батьківських прав є крайнім заходом впливу. При цьому недостатнє спілкування матері з сином зумовлено наявністю вкрай неприязних відносин між колишнім подружжям та перешкоджанням батька дитини у спілкуванні з її матір'ю.
Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують,    на законність судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.  
Разом з тим суд касаційної інстанції вважає за необхідне у силу частини третьої статті 400 ЦПК України вийти за межі доводів касаційної скарги        у частині, що стосується рішення районного суду про стягнення аліментів      з ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язання ОСОБА_3 відкрити на ім'я сина особовий рахунок. 
Згідно з вимогами частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти     від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
Районний суд стягнув аліменти з ОСОБА_5, мотивувавши свій висновок саме частиною третьою статті 166 СК України і тим, що ОСОБА_3 позов про стягнення аліментів не пред'являв. 
Отже, правовою підставою для стягнення аліментів без відповідної позовної вимоги було те, що районний суд позбавив ОСОБА_5 батьківських прав. Натомість, апеляційний суд, з яким погоджується суд касаційної інстанції, скасував рішення районного суду і відмовив у задоволенні вимоги про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. 
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України (частина перша стаття 11 ЦПК України 2004 року) у силу принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
У зв'язку з наведеним і, враховуючи, що позовних вимог про стягнення аліментів ОСОБА_3 не заявляв, то підстав для стягнення аліментів з   ОСОБА_5, яка не позбавлена батьківських прав, немає. 
З огляду на викладене рішення районного суду в цій частині підлягає скасуванню. 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.
Постанову апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня            2018 року залишити без змін. 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області           від 17 січня 2018 року в частині стягнення аліментів з ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язання ОСОБА_3 відкрити на ім'я сина особовий рахунок скасувати. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк