ПОСТАНОВА
Іменем України

26 вересня 2018 року 
Київ
справа № 1570/771/2012
провадження №№ К/9901/2789/17, К/9901/2793/17, К/9901/2798/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції справу 
за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС, Державної митної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Одеської митниці Державної фіскальної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду прийняту 02 березня 2017  року  у складі колегії суддів: головуючого судді - Марина П.П., суддів - Аракелян  М.М., Глуханчука О.В., та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду постановлену  04 липня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого                судді  - Домусчі С.Д., суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.;
та касаційними скаргами Одеської митниці Державної фіскальної служби України та  Державної фіскальної служби України на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду постановлену 16 серпня 2017 року у складі колегії суддів:  головуючого судді - Бжассо Н.В., суддів:  Андрухіна В.В., Єфіменко К.С., та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду постановлену 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Лук'янчук О.В., суддів: Градовського  Ю.М., Кравченка К.В.,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської митниці ДФС, Державної митної служби України, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Державної митної служби України від 30 грудня 2011 року №2764-к «Про припинення перебування на державній службі ОСОБА_1.» в частині припинення 30 грудня 2011 року його перебування на державній службі в митних органах на посаді інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці; поновити його на посаді інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці з 30  грудня 2011 року; допустити негайне виконання в частині поновлення його на посаді інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці з 30 грудня 2011 року та стягнути з Південної митниці на його користь  середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2012 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2015 року, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06  листопада 2013 року залишено без змін. 
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року, позов ОСОБА_1 до Одеської митниці Державної фіскальної служби, Державної митної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, стягнуто з Одеської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2011 року по 17 червня 2013 року в розмірі 53832,10 гривень, допущено негайне виконання постанови в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2016 року касаційну скаргу Одеської митниці ДФС задоволено частково, наведені рішення суду скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2017 року, в задоволені позовних вимог задоволено частково.  Стягнуто з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2011 року по 03 грудня 2012 року у сумі 10545 /десять тисяч п'ятсот сорок п'ять/ грн. з урахуванням відрахувань (податків), в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Не погоджуючись з постановою суду від 02 березня 2017 року та ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 липня 2017 у справі, Одеська митниця ДФС подала касаційну скаргу, в якій просить змінити оскаржену постанову, доповнивши резолютивну частину абзацами наступного змісту: «Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року у справі №   1570/771/2012 в частині стягнення з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2011 року по 03 грудня 2012 року в сумі 10545 гривень з урахуванням відрахувань податків та інших обов'язкових платежів, вважати виконаною. 
Виконавчий лист за постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року у справі №1570/771/2012 про стягнення з Одеської митниці ДФС на користь з Державного бюджету України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2011 року по 03 грудня 2012 року в сумі 10545 гривень з урахуванням відрахувань податків та інших обов'язкових платежів, не видавати.
Вимоги касаційної скарги Одеська митниця ДФС обґрунтовує тим, що питання стягнення з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2011 року по 03 грудня 2012 року в сумі 10545 гривень з урахуванням відрахувань податків та інших обов'язкових платежів, вирішено судом по суті правильно, але помилково не застосував    припис частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки не зазначив, що судове рішення є виконаним та виконавчий лист не видається. 
Окрім того, Одеською митницею Державної фіскальної служби України та Державною фіскальною службою України на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від  25 жовтня 2017 року також були подані касаційні скарги. 
В обґрунтування касаційних скарг, скаржники зазначили. В касаційних скаргах скаржники ставлять питання про скасування судових рішень судів попередніх інстанції, в зв'язку з тим, що вони постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.
Касаційна скарга на постанову суду від 02 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 липня 2017 року підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2011 року, яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2011 року у справі №2а/1570/3053/2011 за позовом ОСОБА_1 до Південної митниці ДМС України, ДМС України, визнано протиправним та скасовано наказ ДМС України від 23 березня 2011  року № 508-к та поновлено позивача на посаді з 23 березня 2011 року.
Судами також встановлено, що на виконання судових рішень, 28 грудня 2011 року ДМС України виданий наказ № 2727-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді з 24  березня 2011 року. Згідно з наказом Південної митниці від 29 грудня 2011 року №1482-к, Позивач приступив до виконання службових обов'язків на посаді інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Іллічівськ» з 30 грудня 2011 року. Наказом ДМС України від 30 грудня 2011 року №2764-к припинено перебування позивача на державній службі в митних органах на посаді інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Іллічівськ» Південної митниці за порушення Присяги державних службовців, відповідно до пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу», у зв'язку з чим ОСОБА_1 знову звернувся до суду із зазначеним позовом.
На виконання судових рішень, ухвалених у цій справі, 04 червня 2013 року ДМС України видала наказ № 940-к про поновлення позивача на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Іллічівськ»  з 17 червня 2013 року, до виконання службових обов'язків позивач приступив, на підставі наказу Південної митниці ДМС України від 17 червня 2013 року №415-к.
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що згідно з довідкою Одеської митниці ДФС від 06 липня 2015 року № 181 середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача відповідач обчислив у сумі 18339,75 гривень, відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ та абзацу третього пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 за період з 31 грудня 2011 року по 03 червня 2013 року.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06  жовтня 2015 року, позов ОСОБА_1 до Одеської митниці Державної фіскальної служби, Державної митної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, стягнуто з Одеської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2011 року по 17 червня 2013 року в розмірі 53832,10 гривень, допущено негайне виконання постанови в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.
Проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2016 року касаційну скаргу Одеської митниці ДФС задоволено частково, наведені рішення суду скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
У своєму рішенні від 02 березня 2017 року суд першої інстанції зазначив, що згідно висновків ухвали ВАСУ постанова суду про поновлення особи на посаді підлягає негайному виконанню, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 складає з 30 грудня 2011 року по 03 грудня 2012 року (день проголошення судового рішення про поновлення на посаді), а тому суди неправильно визначили період за який слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, з березня 2011 року позивач оскаржує накази про звільнення та поновлюється на посаді, тобто на момент повторного звільнення у грудні 2011 року ОСОБА_1 фактично не працював.
Суди попередніх інстанцій вірно прийшли до висновку, що обчислюючи розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, Одеська митниця ДФС у довідці від 06 липня 2015 року № 181 правильно застосувала положення абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ та абзацу третього пункту 4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, проте не зазначила розмір посадового (місячного) окладу позивача, з якого здійснювались розрахунки та неправильно визначила період вимушеного прогулу.
Обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, за приписами пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Розділом ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, визначені періоди, за якими обчислюється середня заробітна плата, зокрема, абзацом 3 пункту 2 якого передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Таким чином, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюються із заробітку працівника який безпосередньо працював перед подією.
Судами попередніх інстанцій, було встановлено, що посадовий (місячний) оклад ОСОБА_1 станом на день звільнення 30 грудня 2011 року становив 1004,00 гривень, відповідно до наданої відповідачем довідки №347 від 19 грудня 2016 року, з урахуванням цього судами був проведений розрахунок суми за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2011 року по 03 грудня 2012 року, відповідно до даних якого, сума заборгованості складає - 10545 гривень 00 коп. Справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, тому суди розрахували зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. 
Верховний Суд висновки судів вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Виходячи із зазначеної норми у випадку не поновлення на роботі більше одного року, не з вини працівника, орган який розглядав трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тому, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження. Судами попередніх інстанцій була правильна застосована дана норма права. 
Стосовно посилання боржника на те, що суд не з'ясував чи був працевлаштований позивач під час вимушеного прогулу, чим було порушено  п.32 Постанови Пленуму ВСУ № 9  від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів». 
Верховний суд звертає увагу скаржника суб'єкта владних повноважень та зазначає наступне. 
Стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України (якій діяв на час розгляду справи) покладала на суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення. Враховуючи принцип змагальності адміністративного судочинства, відповідач як суб'єкт владних повноважень мав можливість застосувати правові інструменти для надання доказів на підтвердження працевлаштування позивача під час вимушеного прогулу. Натомість, Відповідачем була надана довідка №347 від 19 грудня 2016 року, на підставі якої був проведений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи. 
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни на постанову суду від 02 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 липня 2017 року відсутні. 
Стосовно ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, на які Одеською митницею Державної фіскальної служби України та Державною фіскальною службою України були подані касаційні скарги. 
Касаційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до повідомлення про безспірне списання коштів з боржника від 27 жовтня 2015 року № 93 Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області на підставі виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суду у справі №   1570/771/2012 від 18 серпня 2015 року проведено примусове списання коштів з рахунку № 35215039089204 у сумі 58832 гривень10 коп.
Рішенням ВАСУ від 17 листопада 2016 року по справі були скасовані попередні рішення на підставі яких було проведено примусове списання коштів на користь позивача у сумі 58832 гривень 10 коп. Суди попередніх інстанцій не правильно визначили період за який слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В подальшому у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року був проведений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнуто з Одеської митниці ДФС на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2011 року по 03 грудня 2012 року у сумі 10545 гривень з урахуванням відрахувань (податків).
28 липня 2017 року від представника Одеської ДФС надійшла заява про поворот виконання рішення.  
Відмовляючи в задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що скасовані постанови не були обґрунтовані на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах, відповідно до статті 266 КАСУ (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, зазначена позиція була підтримана. 
Верховний суд згоден з позицією судів попередніх інстанцій, яка ґрунтується на статті 266 КАСУ. Відповідно до зазначеної норми в її редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляд справи судами попередніх інстанцій, яка повністю кореспондується зі статтею 381 КАС України в його чинній редакції, постанови про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасована постанова була обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 2 даного закону, визначає структуру заробітної плати. Виходячи із приписів зазначеної статті заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлених норм. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати. Грошове утримання вид оплати праці, який застосовується до деяких категорій державних службовців. 
Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, яка була затверджена Державним Комітетом Статистики України наказом від 13 січня 2004 року № 5, Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До фонду оплати праці не належить суми,  нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. 
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до фонду оплати праці.
Однак, відповідно до статті 239 КЗпП України, у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. Середній заробіток за час вимушеного прогулу належить до інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. 
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року, залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року, стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2011 року по 17 червня 2013 року 53832 гривень 10 коп. Рішення були скасовані. Підстава скасування зазначених рішень не ґрунтувалось на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підробленими документами.
Відповідно до п.4 частини першої Розділу 7 Перехідних Положень,  касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Основного Закону України). Верховенство право є одним із основних принципів адміністративного судочинство відповідно до статті 2 КАСУ.  
За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Згідно частини другої статті 380 КАСУ, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
При цьому колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. 
Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах с»спільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. 
Тому, виходячи із змісту статті 265 КАСУ (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), статті  239 КЗпП України, позиції Европейского суду з прав людини та принципу Верховенства права, Верховний суд дійшов висновку, що не має правових підстав для зобов'язання позивача повернути грошові кошті за скасованим судовим рішенням. 
За таких обставин, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяв про поворот виконання судового рішення. 
Згідно з вимогами статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, скасувати судові рішення судові першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить висновку, що доводи касаційних скарг є не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. 
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Одеської митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 липня 2017 року по цій справі залишити без змін.
Касаційні скарги Одеської митниці Державної фіскальної служби України та Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року по цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович

Судді                                                                                                    О. В. Білоус

                                                                                                    Т. Г. Стрелець