Постанова
Іменем України
 
25 вересня 2018 року
м. Київ
справа  № 234/378/15-к 
провадження № 51-2204км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
захисника                                         ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 28 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 січня 2017 року в кримінальному провадженні № 12014050390001468 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,   
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 28 травня 2015 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-3, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК, та засуджено:
- за ч. 1 ст. 258-3 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без    конфіскації майна;
- за ч. 3 ст. 186 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ч. 1 ст. 263 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання                у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна.
Як установив суд, ОСОБА_8 приблизно в середині травня 2014 року, працюючи на посаді оперуповноваженого сектору кримінального розшуку Куйбишевського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області, вступив у позаслужбові стосунки з Особою 1 (матеріали відносно якої органом досудового розслідування виділено в окреме провадження), яка є членом терористичної організації «ДНР» та  29 квітня 2014 року від імені вказаної організації була призначена начальником Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області. В ході спілкування         ОСОБА_8 домовився з Особою 1 про свою участь та роль у цій терористичній організації.
У подальшому ОСОБА_8 в актовій залі Краматорського МВ ГУМВС України                   в Донецькій області у присутності особового складу міськвідділу погодився з усним наказом Особи 1 про його призначення на посаду начальника відділу карного розшуку Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області про участь у діяльності терористичної організації «ДНР».
Перебуваючи у складі цієї організації, ОСОБА_8 сприяв її діяльності на території м. Краматорська.
Крім того, 19 травня 2014 року о 20 годині ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою в групі з Особою 2, матеріали щодо якої органом досудового розслідування виділено в окреме провадження, скориставшись присутністю на території ПП «Талісман» у м. Краматорську озброєних представників терористичної організації «ДНР», разом із вказаною особою проникли до приміщення автосалону зазначеного підприємства та, розуміючи, що за вказаних обставин охоронці, які там перебували,  не будуть чинити їм перешкод, відкрито викрали з автосалону два двигуни до човнів загальною вартістю 53 104,93 грн.
Окрім цього, ОСОБА_8 умисно, без передбаченого законом дозволу зберігав у дачному будинку свого батька в с. Пискунівцях Слов?янського району Донецької області автомат Калашникова  АКС-74у, а також 30 патронів калібру 5,45 мм та 5 патронів калібру 9 мм, які є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї і були виявлені та вилучені під час проведення обшуку працівниками правоохоронних органів 23 липня 2014 року.  
Переглянувши вирок, Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 17 січня 2017 року залишив його без змін.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На думку захисника, висновки місцевого суду про винуватість ОСОБА_8               у вчиненні кримінальних правопорушень не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на суперечливих показаннях свідків, що, як він вважає,  призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 186,   ч. 1 ст. 263 КК. 
Також захисник наголошує на тому, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції не врахував вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який своєю ухвалою від 17 листопада 2016 року скасував попередню ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції, та, належним чином не перевіривши доводів апеляційних скарг, невмотивовано залишив вирок місцевого суду без змін, чим, на його думку, порушив вимоги статей 370, 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).

Позиція інших учасників судового провадження
В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав вимоги своєї касаційної скарги. 
Прокурор ОСОБА_5 з доводами та вимогами касаційної скарги захисника не погодилась і просила залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни.   
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені захисником у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Як убачається зі змісту касаційної скарги захисника, суть наведених у ній доводів фактично зводиться до неналежної оцінки доказів судом першої інстанції та неправильності встановлених ним обставин справи, що в силу ст. 438 КПК не               є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8  у вчиненні кримінальних правопорушень ґрунтується на ретельно досліджених та перевірених судом доказах, а саме на: показаннях представника потерпілого «ПП  ОСОБА_9 » ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,              ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ,  ОСОБА_21 ; довідці ПП «Талісман» про перебування викраденого майна на балансі підприємства та  про його вартість; протоколі огляду місця події від 8 червня 2014 року із фототаблицями до нього; протоколі огляду електронного носія інформації від              17 липня 2014 року; протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 липня 2014 року; протоколі обшуку житла від 23 липня 2014 року; протоколі огляду двигунів від 23 липня 2014 року;  інших доказах у справі.
За встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_8 суд першої інстанції правильно кваліфікував  за ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК.
Наведені в касаційній скарзі доводи захисника є аналогічними тим, що були викладені в апеляційних скаргах сторони захисту та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, на які цей суд надав вмотивовані відповіді.
Так, перевіривши доводи апеляційних скарг та врахувавши установлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження й докази, досліджені місцевим судом під час судового розгляду з точки зору їх достовірності, належності та допустимості, а сукупність зібраних доказів – з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд дійшов переконливого висновку про їх безпідставність                        та доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень.
Доводи касаційної скарги про неналежне виконання апеляційним судом вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених в ухвалі від 17 листопада 2016 року у зв`язку із скасуванням попереднього рішення апеляційного суду у вказаному кримінальному провадженні та призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, не є прийнятними.
Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначеною ухвалою скасував ухвалу Апеляційного суду Донецької області від           25 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 , якою було змінено вирок місцевого суду, перекваліфіковано дії останнього з ч. 1 ст. 258-3  КК на ч. 2 ст. 260 КК та, відповідно, призначено нове покарання, передбачене санкцією вказаної норми.
При цьому у своєму рішенні суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 258-3 КК на ч. 2 ст. 260 КК, безпосередньо доказів у судовому засіданні не дослідив та судового слідства                   не провів, що свідчить про формальний підхід у розгляді доводів апеляційних скарг  учасників провадження.
Під час нового перегляду справи 17 січня 2017 року апеляційний суд, перевіривши викладені в апеляційних скаргах доводи сторін, дійшов висновку про їх безпідставність та залишив вирок місцевого суду без змін. При цьому, як убачається з матеріалів провадження, клопотання про повторне дослідження доказів у суді апеляційної інстанції сторони не заявляли, а сам суд виходячи з обставин справи та змісту положень ст. 404 КПК такої необхідності не вбачав.             
Отже, при прийнятті рішення суд апеляційної інстанції не надавав іншої оцінки зібраним доказам у справі, ніж та, яку було надано місцевим судом у вироку, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині також є безпідставними.
Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання вимог статей 370, 374, 419 КПК.
Порушень норм матеріального або процесуального права, які тягнуть за собою зміну чи скасування судових рішень, при перевірці матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив, а тому підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 434, 436, 441 та п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_22 залишити без задоволення, а вирок Краматорського міського суду Донецької області                         від 28 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 січня 2017 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_23                                      ОСОБА_3