Постанова
Іменем  України
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 351/1740/16-ц
 
провадження № 61-21472  св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,               Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3;
відповідач - ОСОБА_4;
представник відповідача - ОСОБА_5;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2017 року у складі судді                        Калиновського М. М. та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Матківського Р. Й., Мелінишин Г. П., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до             ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, виселення та зняття з реєстрації. 
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. З 21 липня 2001 року по   21 квітня 2017 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого вони мають дочку, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У житловому будинку зареєстрована вона, відповідач та їхня дочка. Протягом останнього року між нею та ОСОБА_4 почали виникати непорозуміння та сварки, відповідач поводить себе агресивно, порушує правила співжиття, участь у матеріальних витратах на утримання домоволодіння не бере, тому вона запропонувала йому у добровільному порядку переїхати від неї. Подальше спільне проживання разом із відповідачем є неможливим, він вже не є членом її сім'ї.
Ураховуючи викладене позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття відповідача з реєстрації та виселення без надання іншого житлового приміщення. 
 
Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області 
від 20 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано                 ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном - домоволодінням по АДРЕСА_1, шляхом зняття            ОСОБА_4 з реєстрації та його виселення без надання іншого житлового приміщення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у силу статті 391 ЦК України  власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. ОСОБА_4 з 21 квітня 2017 року, з дня рішення суду про розірвання шлюбу, перестав бути членом сім'ї ОСОБА_3, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.
 
Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 лютого 
2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області                   від 20 грудня 2017 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у силу статей 321, 391 ЦК власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими. При цьому норми статей 150, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України на ці правовідносини не поширюються, оскільки відповідач не є членом сім'ї позивача.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів, що він перешкоджає позивачці користуватись належним їй майном є необґрунтованим. Згідно з  актом обстеження господарства Джурівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області від 10 січня 2018 року позивачка зареєстрована, але в будинку не проживає, так як знаходиться за межами України, а він зареєстрований у спірному будинку та проживає в ньому з їхньою спільною неповнолітньою дочкою.
Крім того, у зазначеному акті підтверджено, що в домоволодінні є два будинки, один із них - незавершений будівництвом, а другий будинок було капітально відремонтовано.
Зазначав, що він є інвалідом 3 групи, іншого житла не має, здійснює догляд їхньої неповнолітньої дочки та на свою пенсію утримує її, так як позивачка постійно працює та проживає за межами України.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судом установлено, що з 21 липня 2001 року по 21 квітня 2017 року              ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходились у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 28 лютого 2001 року, виданого державним нотаріусом Першої Снятинської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з одного житлового будинку, житловою площею 22,3 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами.
 
Згідно з довідкою Джурівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області від 26 вересня 2016 року до складу сім'ї ОСОБА_3 входять: чоловік ОСОБА_4 та їх дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).
 
Актом обстеження матеріально-побутових умов Джурівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області від 1 лютого 2017 року встановлено, що у домоволодінні АДРЕСА_1 наявні два будинки: старий та новозбудований будинок, відстань між якими становить 4,5 м. 
Новозбудований будинок знаходиться в незавершеному стані, в якому проведено електрику, проте не підключено до електромережі, наявні вікна та двері, немає стелі та підлоги, газопровід до будови не підведений, не обштукатурені зовнішні стіни. 
 
Вирішуючи спір, суди виходили із того, що позивачка як власник спірного домоволодіння має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним їй майном, оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_4 не входить до складу її сім'ї, чинить їй перешкоди у користуванні будинком.
 
Разом з тим суди на врахували таке.
 
Відповідно до норм частини четвертої статті 9, статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій                            статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
 
У пункті 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
 
У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
 
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116,             156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. 
 
Задовольняючи позов ОСОБА_3 суди у порушення статті 382 ЦПК України не врахували, що згідно з актом обстеження господарства Джурівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області від 10 січня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрована у АДРЕСА_1, але в будинку не проживає, так як знаходиться за межами України. ОСОБА_4 зареєстрований та проживає в спірному будинку разом з неповнолітньою дочкою - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 98). Тобто, відповідач разом з неповнолітньою дочкою зареєстрований та проживає у спірному будинку, тоді як позивачка у спірному будинку не проживає. Посилання позивачки на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком матеріалами справи не підтверджено.
 
Крім того, посилання суду на те, що між сторонами систематично виникають конфліктні ситуації і відповідач веде себе агресивно спростовуються матеріалами справи, а саме постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року, якою провадження у справі про вчинення ОСОБА_4 адміністративного правопорушення, передбаченого частино першою статті 173-2 КУпАП закрито у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
 
При цьому вимог по частині першій статті 116 ЖК УРСР (порушення правил співжиття) позивачем не заявлялось.
 
Посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду України                 від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин, а саме: встановивши, що відповідач не була і не є членом сім'ї позивача, суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статей 150, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, а за встановлених судами фактичних обставин спір підлягав вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У зв'язку з цим з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню            1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) грн 20 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги та 1 102 (одна тисяча                сто дві) грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання ним касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області                            від 20 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2018 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, виселення та зняття з реєстрації відмовити. 
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) грн 20 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги та 1 102 (одна тисяча сто дві) грн 40 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання ним касаційної скарги. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Б.І. Гулько
 
                                                                                                            С.Ф. Хопта
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк