Постанова
Іменем України
 
31 жовтня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 205/8449/16-ц
провадження № 61-21507св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., 
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу МіхеєваТетяна Миколаївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на рішення Ленінського районного суду
 м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року у складі судді 
Остапенко Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 
31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєва Т. М., про розірвання договору довічного утримання.
 
Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 2003 року між нею та її дочкою - ОСОБА_8 було укладено договір довічного утримання, згідно якого позивач передала у власність ОСОБА_8 квартиру № 50, яка розташована на АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Після смерті ОСОБА_8 членом її сім`ї є відповідач - ОСОБА_5 проте свою згоду позивач на передачу обов'язків набувача до ОСОБА_5 не надавала. Зазначає, що її внук ОСОБА_5, будучу обізнаним про спірний договір довічного утримання, після смерті ОСОБА_8 жодного разу не з'явився до неї з питаннями щодо виконання умов цього договору, або іншими питаннями, які б вказували на те, що відповідач має наміри доглядати за позивачем. Відповідач переслідує лише корисливі наміри, спрямовані на заволодіння квартирою, яка була предметом договору довічного утримання.
У зв'язку з викладеним просила розірвати договір довічного утримання, посвідчений, 17 листопада 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П., реєстровий номер 6078, між нею та ОСОБА_5 як набувачем цивільних прав та обов'язків після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року,задоволено позовні вимоги ОСОБА_4
Розірвано договір довічного утримання, посвідчений 17 листопада 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П., реєстровий номер 6078, між ОСОБА_4 та 
ОСОБА_5, як набувачем цивільних прав та обов'язків після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач після смерті ОСОБА_8 - набувача за договором довічного утримання не надавала згоди на переоформлення цього договору на членів сім'ї померлої, а саме відповідача у справі. Крім того, відповідачем в порушення вимог статті 60 ЦПК України 
2004 року не було надано до суду жодних доказів, що ним як набувачем після смерті ОСОБА_8 належним чином виконувалися умови спірного договору.
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не мали законних підстав задовольняти позовні вимоги ОСОБА_4, оскільки він не є стороною договору довічного утримання та не отримував від позивача жодного нерухомого майна взамін надання послуг з її утримання. Вказує, що позивачем не надано до суду належних і допустимих доказів того, що він переслідує лише корисливі мотиви щодо заволодіння предметом договору довічного утримання та що жодного разу не звернувся до неї з питанням про виконання умов цього договору. Позивачем не було надано й доказів того, що він був обізнаний про існування спірного договору. Зазначає, що оскільки він не отримав у власність квартиру АДРЕСА_1, то він не є набувачем за цим договором. На його думку, договір довічного утримання є відплатним, а тому він спочатку за свої послуги має отримати майно відчужувача, яке остання йому не передавала.
 
13 та 25 квітня 2014 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5, у яких позивач зазначила, що вказана скарга є необґрунтованою та безпідставною, а оскаржені судові рішення законними та обґрунтованими. Вказує, що відповідач, оскаржуючи судові рішення, намагається тлумачити норми матеріального права на свій розсуд, переоцінюючи правильні висновки судів першої та апеляційної інстанцій. Зазначає, що відповідач не може надати до суду жодного доказу, який би вказував, що він виконував чи виконує умови спірного договору, оскільки таких не має, а позивач сама себе утримує та жодної допомоги від ОСОБА_5 не отримувала.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Суди встановили, що 17 листопада 2003рокуміж ОСОБА_4та 
ОСОБА_8 булоукладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_8, як набувачотримала у власність квартиру АДРЕСА_1, тазобов'язалася довічно утримувати відчужувача ОСОБА_4, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 150,00грн на місяць (а.с. 6).
 
Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П., на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат»та у зв'язку з посвідченням договору довічного утримання накладено заборону відчуження зазначеної квартири до припинення чи розірвання вищевказаного договору (зворот а. с. 6 ).
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8., що підтверджується актовим записом про смерть (а.с. 33).
 
Згідно спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8, спадкоємцями, які звернулися із заявами про прийняття спадщини є її син ОСОБА_5 (а. с. 45) та мати ОСОБА_4 (а. с. 25).
 
Свідоцтво про право на спадщину за законом невидавалося.
 
Відповідно до вимог статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог статті 10 ЦПК України 2004 року.
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до статті 425 ЦК УРСР від 1963 року, що діяв на час укладення оскаржуваного договору довічного утримання, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або його частину, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувану довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.
 
Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
 
Відповідно до статті 744 ЦК Україниза договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
 
Згідно статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
 
Вартість матеріального забезпечення у цьому договорі була визначена сторонами у розмірі 150,00 грн на місяць.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.
 
Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 цього Кодексу).
 
Судами було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, яка була набувачем за договором довічного утримання.
 
Згідно із частиною першоюстатті 757 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем.
 
Отже, прийняття спадщини слід розглядати як згоду спадкоємця на подальшу дію договору довічного утримання і прийняття на себе всіх обов'язків по договору.
 
Частиною першою статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.
 
За положеннями частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Таким чином, звернувшись 30 жовтня 2015 року до нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу, із заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилось після смерті його матері ОСОБА_8, відповідач заявив свої права на спадщину, до складу якої входять не тільки права спадкодавця, але й його обов'язки.
 
Отже, відповідач свідомо прийняв рішення про прийняття усіх прав та обов'язків, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Тобто, до відповідача крім прав на спадкове майно, яке залишилося після смерті його матері, з часу відкриття спадщини перейшли ще й її обов'язки за договором довічного утримання.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.
 
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час відкриття спадщини був повнолітньою особою, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, чим висловив свою згоду на прийняття прав та обов'язків померлої ОСОБА_8, з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2
 
Проте, своїх обов'язків за договором довічного утримання відповідач належним чином не виконував, ця обставина навіть ним не заперечується, оскільки в касаційній скарзі ОСОБА_5 зазначає, що він не має обов'язку щодо утримання ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що не отримав у власність спірну квартиру, яка є предметом договору довічного утримання.
 
За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у судових рішеннях, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий     Судді | В. С. Висоцька     А. О. Лесько     С. Ю. Мартєв     В. М. Сімоненко     С. П. Штелик