Постанова
Іменем  України
 
11 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 205/2288/16-ц
 
провадження № 61-20065св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В.М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Вуглепромтранс»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року у складі судді Остапенко Н. Г. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж.І.,
ВСТАНОВИВ :
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила, до товариства з обмеженою відповідальністю «Димитроввантажтранс», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Вуглепромтранс» (далі - ТОВ «Вуглепромтранс»), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що 05 липня 2010 року була прийнята на посаду спеціаліста з охорони об'єктів до ТОВ «Вуглепромтранс». 13 липня 2015 року була переведена на посаду начальника зміни служби охорони об'єктів, причиною переведення на іншу посаду стали непорозуміння з керівництвом.
Після переведення на іншу посаду керівництво різними способами намагалося змусити її звільнитися з роботи, результатами цих протиправних намагань були притягнення її до дисциплінарної відповідальності 22 грудня 2015 року та 04 лютого 2016 року та оголошення доган.
02 березня 2016 року була звільнена з займаної посади відповідно до наказу від 02 березня 2016 року № 22/К за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
Притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення було здійснено з істотним та грубим порушенням вимог трудового законодавства. Тому просила суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ від 22 грудня 2015 року № 20-н, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_4 догани; визнати незаконним та скасувати наказ від 04 лютого 2016 року № 4-н, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_4 догани; визнати незаконним та скасувати наказ від 02 березня 2016 року № 33к, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про звільнення ОСОБА_4 та поновити її на посаді начальника зміни у ТОВ «Вуглепромтранс»; стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 55 000 грн; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку 323,69 грн на день та стягнути судові витрати.
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ від 22 грудня 2015 року № 20-н, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_4 догани.
Визнано незаконним та скасовано наказ від 04 лютого 2016 року № 4-н, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_4 догани. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а позивач не довела поважності причини своєї відсутності на робочому місці. Крім того, наказом від 22 грудня 2015 року № 20-н та наказом від 04 лютого 2016 року № 4-н не вчинено ОСОБА_4 дисциплінарного проступку, а тому ці накази є незаконними і підлягають скасуванню.
Рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в частині відмови в задоволенні позову, в іншій частині рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядалося.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року в частині відмови ОСОБА_4 до ТОВ «Вуглепромтранс» про відшкодування моральної шкоди скасовано і в цій частині позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Вуглепромтранс» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн.
В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів поважності відсутності на робочому місці 06 лютого 2016 року та 08 лютого 2016 року, а тому правові підстави для поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку відсутні. Скасовуючи рішення в частині відшкодування моральної шкоди та задовольняючи частково в цій частині позов, суд апеляційної інстанції встановивши факт часткового порушення трудових прав ОСОБА_4 винесенням незаконних доган та як їх наслідок наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, що спричинило моральні переживання позивачки через неправомірність дій роботодавця, зважаючи на характер і тривалість моральних переживань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.
У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди у розмірі 53 000,00 грн, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвалити рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В іншій частині рішення суду не оскажуються, тому не перевіряються судом касаційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали можливості довести факт хвороби на підставі виписки із історії хвороби та за допомогою висновку судового експерта. Крім того, суд не врахував, що на підставі статті 25 Закону України «Про відпустки», що вона як одинока мати, мала суб'єктивне право на отримання відпустки без збереження заробітної плати до 14 календарних днів щорічно в обов'язковому порядку. 
Фактично, поважною причиною пропуску роботи позивачем є незаконна поведінка відповідача, який створював для позивача штучні перепони для реалізації нею права на відпустку та право на яку згодом визнано відповідачем. Оскільки така відпустка  повинна була бути надана їй з 04 лютого 2016 року, фактично її звільнили за прогул, який мав місце у період знаходження її у відпустці.
Разом з цим, зважаючи на характер і тривалість моральних переживань, яких зазнала позивач, враховуючи, що ТОВ «Вуглепромтранс» залізничне підприємство, що здійснює вантажоперевезення та має постійні прибутки, вважає що є підстави для стягнення моральної шкоди в розмірі 53 000,00 грн.
04 липня 2017 року директором ТОВ «Вуглепромтранс» Вишневським М. В. направлено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року без змін.
Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Судами встановлено, що 05 липня 2010 року ОСОБА_4 була прийнята на роботу в ТОВ «Димитроввантажтранс» на посаду спеціаліста з охорони об'єктів.
13 липня 2015 року ОСОБА_4 була переведена на посаду начальника зміни служби охорони об'єктів ТОВ «Димитроввантажтранс».
19 вересня 2016 року ТОВ «Димитроввантажтранс» змінено найменування на ТОВ «Вуглепромтранс».
Наказом ТОВ «Вуглепромтранс» від 22 грудня 2015 року № 20-н ОСОБА_4 оголошено догану у зв'язку з тим, що 09 грудня 2015 року дорожніми майстрами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 10 км перегону Новатор-Капітальна та 5 км перегону Новатор-Нова виявлено крадіжку матеріалів верхньої будови колії на загальну суму 900 грн.
В ході проведеного розслідування виявлено, що начальником зміни служби охорони об'єктів ОСОБА_4 не була організована робота сторожів (мобільних) по огляду та охороні перегонів підприємства, протягом зміни ОСОБА_4 зі сторожами (мобільними) ОСОБА_8, ОСОБА_9 на черговому автомобілі об'їжджали тільки станції та переїзди.
Аналогічні порушення посадових обов'язків начальником зміни служби охорони ОСОБА_4 допущено 03 грудня 2015 року, 05 грудня 2015 року та 17 грудня 2015 року.
04 лютого 2016 року відповідачем відносно позивача винесено наказ №4-н про оголошення догани, з яким позивач ознайомлена 25 лютого 2016 року.
02 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернулася з заявою на ім'я директора ТОВ «Димитровважтранс» про надання їй відпустки без збереження заробітної плати 04, 06, 08, 10, 12, 14, 16, 18, 20, 22, 24, 26, 28 лютого 2016 року.
Заяву від 02 лютого 2016 року директором ТОВ «Димитровважтранс» прийнято не було, оскільки вказана заява складена невірно, а саме, не зазначена причина, з якої необхідно надати відпустку та числа, вказані в заяві, відповідають робочим дням підряд по графіку роботи на лютий 2016 року, отже кількість календарних днів перевищує встановлений статтею 26 Закону України «Про відпустки».
В той же день, 02 лютого 2016 року, ОСОБА_4 написала нову заяву про надання їй додаткової відпустки з 04 лютого 2016 року по 13 лютого 2016 року тривалістю 10 календарних днів, яку відправила поштою.
Дану заяву отримано ТОВ «Димитровважтранс» 09 лютого 2016 року.
Листом від 10 лютого 2016 року ТОВ «Димитровважтранс» повідомило ОСОБА_4, що заяву про надання оплачуваної відпустки, як одинокій матері, з 04 лютого 2016 року по 13 лютого 2016 року отримали тільки 09 лютого 2016 року, у зв'язку з чим надати соціальну відпустку можливо лише з 09 лютого 2016 року.
Оскільки, статус одинокої матері може змінитися в будь-який час, необхідно надати в строк до 18 лютого 2016 року підтвердження наявності підстав для надання відпустки.
11 лютого 2016 року на адресу ТОВ «Димитровважтранс» надійшов лист № 85327 з заявою ОСОБА_4 від 09 лютого 2016 року про надання частини невикористаної відпустки з 14 лютого 2016 року по 28 лютого 2016 року.
Листом від 12 лютого 2016 року ТОВ «Димитровважтранс» повідомило ОСОБА_4, що чергова відпустка за 2014-2015 рік нею використана, в 2016 році, згідно графіка запланована чергова відпустка в вересні 2016 року, для використання відпустки частинами необхідно належним чином оформити заяву.
Листом від 08 лютого 2016 року директор ТОВ «Димитроввантажтранс» звернулися до профспілкової організації ТОВ «Димитроввантажтранс» з проханням надати дозвіл на звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули.
Згідно з випискою з протоколу № 19 засідання профспілкового комітету ТОВ «Димитроввантажтранс» від 25 лютого 2016 року, прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули.
Згідно з наказом ТОВ «Димитровважтранс» № 33-к від 02 березня 2016 року ОСОБА_4 була звільнена 18 лютого 2016 року за прогули (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом дня), відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП Українина підставі акту відсутності працівника на робочому місці 04 лютого 2016 року, 06 лютого 2016 року, 08 лютого 2016 року.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що дії відповідача щодо звільнення позивача за прогули відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин 04 лютого 2016 року, 06 лютого 2016 року, 08 лютого 2016 року, а тому в діях відповідача не вбачається порушень норм трудового законодавства.
Суди дійшли вірного висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України, враховуючи, що з наказом про надання відпустки позивач не ознайомлювалася, отже не знала, надана їй відпустка чи ні.
Встановлено, що з листка непрацездатності, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_4 перебувала у стаціонарі з 04 лютого 2016 року по 04 лютого 2016 та самостійно покинула лікувальний заклад 04 лютого 2016 року у 13 год. 00 хв. Звільнена від роботи 04 лютого 2016 року, а стати до роботи 05 лютого 2016 року. 
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, оскільки позивач допустила прогули, не довівши при цьому поважності причини цих прогулів саме за 06 лютого 2016 року та 08 лютого 2016 року.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове їх задоволення, оскільки судом враховано характер і спосіб завдання моральної шкоди та визначено розмір завданої ОСОБА_4 моральної шкоди у сумі 2 000,00 грн.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна в. Україна, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені в частині рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції, яке змінене в частині рішенням апеляційної інстанції, - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року в незміненій його частині тарішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітні 2017 року залишити без змін.
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська