Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 363/1524/14-ц
провадження № 61-7926св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Погрібного С. О., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач - Публічне  акціонерне  товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії», 
відповідач - ОСОБА_4,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року у складі судді Підкурганного В. В. та  рішення Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Гуля В. В., Верланова С. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувало тим, що 09 вересня 2011 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» та ОСОБА_4укладений кредитний договір № 004-Н/11/55/ФО, згідно з яким банк надав, а відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 140 000 грн із відсотковою ставкою 18,5 % річних, із кінцевим терміном повернення до 08 вересня 2016 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 09 вересня 2011 року укладений договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру № 8, загальною площею 57,0 кв. м, житловою площею 31,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить останній на праві власності згідно з договором купівлі-продажу квартири. Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконувала в результаті чого станом на 23 березня 2014 року виникла заборгованість на суму 145 911,39 грн. 
 
Посилаючись на порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків, позивач просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності та є предметом іпотеки за договором іпотеки від 09 вересня 2011 року, реєстровий № 10696, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня        2014 року позов ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі              145 911,39 грн із яких: заборгованість за кредитом - 114 297,91 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 18 667,90 грн; пеня за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом - 7 580,86 грн; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 5 364,72 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру № 8, загальною площею 57,0 кв. м, житловою площею 31,2 кв. м, що знаходяться за адресою:      АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 09 вересня 2011 року, реєстровий № 10696, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною встановленою у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Вирішено питання судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки суд установив наявність заборгованості, яка утворилась внаслідок неналежного виконання кредитних зобов'язань.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації  у грошовому вираженні в розмірі 416 500,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд змінюючи рішення місцевого суду в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки, виходив із того, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року року та рішення Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вирішити питання її зустрічного позову та повернути сплачений нею судовий збір, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, вказує на те, що суд позбавив її права на захист не розглянувши її зустрічний позов. Заочне рішення є нікчемним, оскільки вона не була повідомлена про розгляд справи. Суд апеляційної інстанції позбавив її можливості отримати висновок експертизи про встановлення вартості предмета іпотеки. Крім того, всі судові установи вимагають від неї сплати судового збору, тоді як вона є споживачем банківських послуг і є звільненою від його сплати. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу та зупинено виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області                     від 29 вересня 2014року.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу. 
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в незмінній частині та рішення апеляційного суду - без змін.
Судом установлено, що 09 вересня 2011 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», який 26 листопада 2015 року змінив свою назву на ПАТ «Сбербанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 004-Н/11/55/ФО, згідно з яким банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 140 000,00 грн із відсотковою ставкою 18,5 % річних, із кінцевим терміном повернення до                  08 вересня 2016 року.
 
Того ж дня між сторонами укладений іпотечний договір № 004-Н/11/55/ФО/S-I, згідно з яким ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, передала в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 57,0 кв. м, житловою площею 31,2 кв. м, що знаходиться за адресою:       АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності згідно з договором купівлі-продажу квартири.
 
11 грудня 2012 року між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору від 09 вересня 2011 року № 004-Н/11/55/ФО, згідно з якою змінено графік повернення кредиту за договором кредиту та укладений договір про внесення змін до договору іпотеки № 004-Н/11/55/ФО/S-I, згідно з яким змінено заставну вартість предмета іпотеки.
 
Факт надання грошових коштів відповідачу підтверджується меморіальним ордером від 09 вересня 2011 року № 19661577, згідно з яким ОСОБА_4 перераховано кошти у розмірі 140 000,00 грн. 
 
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 24 березня 2014 року заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором становить        145 911,39 грн та складається із: заборгованості за кредитом - 114 297,91 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 18 667,90 грн, пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитом 7 580,86 грн та пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом 5 364,72 грн. 
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
 
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов'язків іпотекодавцем, прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах виконавчого провадження. 
 
Твердження заявника про те, що суд позбавив її можливості отримати висновок експертизи про встановлення вартості предмета іпотеки є безпідставними з огляду на таке.
 
Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. 
 
Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася. 
 
Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18. 
Посилання заявника на те, що суд позбавив її права на захист не розглянувши її зустрічний позов, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки згідно з частиною першою статті  123 ЦПК України 2004 року відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. ОСОБА_4 пред'явила свій зустрічний позов               04 квітня 2017 року, тобто після ухвалення рішення суду.
 
Доводи ОСОБА_4 про те, що суди незаконно вимагають від неї сплати судового збору, тоді як вона є споживачем банківських послуг та звільненою від його сплати, є безпідставними, оскільки спір виник з договірних правовідносин, зокрема, стягнення заборгованості за невиконання умов кредитного договору, в якому заявник є відповідачем у справі
 
Не є підставою для скасування рішення суду доводи заявника про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та без достатніх підстав ухвалив рішення у заочному порядку, оскільки ці доводи були предметом розгляду суду першої інстанції при розгляді заяви про скасування заочного рішення та при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня           2014 року у незміненій частині та рішенняАпеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний     Г. І. Усик