ПОСТАНОВА
Іменем України

17 жовтня 2018 року 
Київ
справа №757/1654/13-а
провадження №К/9901/45769/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Гриціва М.І., розглянувши в попередньому судовому засіданні в касаційному порядку справу за позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України, Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про визнання дій неправомірними, за касаційною скаргою Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Ключковича В.Ю., Грибан І.О., Кузьмишиної О.М. від 27 червня 2017 року,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Пенсійного Фонду України, управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити пенсію особі, яка проживає за межами України, в якому просить визнати незаконною бездіяльність Правління Пенсійного фонду України щодо передачі уповноваженому територіальному органу її заяви для прийняття рішення про призначення та виплату пенсії за віком як пенсіонеру, проживаючому за межами України та зобов'язати відповідачів призначити та виплачувати пенсію за віком з 08.11.2012 року за межі України - в Ізраїль.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року позов задоволено. Визнано бездіяльність Пенсійного Фонду України щодо передачі уповноваженому територіальному органу заяви ОСОБА_2 для прийняття рішення про призначення їй пенсії за віком за межі України в державу   Ізраїль - протиправною. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва прийняти у ОСОБА_2 необхідні документи для призначення пенсії за віком та призначити і виплачувати пенсію за віком з 08.11.2012 року за межі України в державу Ізраїль.
3. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року - змінено,   викладено абзаци другий та третій її резолютивної частини в наступній редакції: «Визнати бездіяльність Пенсійного Фонду України щодо не передачі уповноваженому територіальному органу заяви ОСОБА_2 для прийняття рішення про поновлення їй пенсії за віком за межі України в державу Ізраїль - протиправною. Зобов'язати   управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва поновити та виплачувати ОСОБА_2, яка постійно проживає за межами України пенсію за віком з 08.11.2012 року за межі України в державу Ізраїль». В решті постанову Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року залишено без змін.   
4. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року в задоволенні заяви Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про роз'яснення порядку виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року - відмовлено.
Зазначене судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року є зрозумілою, відповідає вимогам статті 165 КАС України, не містить положень, стосовно яких можуть виникнути суперечності щодо її розуміння.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить  скасувати ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року  та роз'яснити порядок виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року в частині зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва виплачувати ОСОБА_2, яка постійно проживає за межами України, пенсію за віком з 08.11.2012 року за межі України в державу Ізраїль.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту. 
В лютому 1996 року позивач виїхала з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання.
У листопаді 2012 року позивач звернулась до відповідача Правління Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати їй пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким визнано недійсними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», але отримала відмову.
7. Не погоджуючись з такою відмовою відповідача,  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
8. Касаційна скарга обґрунтована тим, що Управління фактично позбавлене можливості виконати належним чином  постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року, оскільки у резолютивній частині рішення судом присуджено здійснити юридично значимі дії без врахування того, що на рівні національного законодавства такий порядок вчинення (виплата пенсії в Ізраїль) не визначений.  
9.  ОСОБА_2 заперечень на касаційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області не подано.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
10. Відповідно до частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення) якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. 
11. Згідно з абзацом 2 частиною першою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення) за наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, сторона виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
12. Виходячи зі змісту норми частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення) слід зазначити, що роз'яснення судового рішення є одним із способів усунення його недоліків, без виправлення і постановлення додаткового рішення цим же судом. Роз'ясненню підлягає судове рішення у разі, якщо незрозуміла його резолютивна частина та без роз'яснення якої ускладнюється його виконання.
13. Роз'яснення судового рішення зумовлено його нечіткістю за змістом, коли воно є неясним та незрозумілим як для осіб, стосовно яких воно ухвалене, так і для тих, які будуть здійснювати його виконання. Тобто, це стосується випадків, коли недотримані вимоги щодо ясності, визначеності рішення адміністративного суду.
Конкретного і вичерпного переліку критеріїв для визначення рішення незрозумілим правова норма не містить, а зі змісту закону вбачається, що їх має навести особа, яка звертається із заявою про роз'яснення судового рішення.
14. Вказана стаття Кодексу адміністративного судочинства України передбачає можливість роз'яснення судом ухваленого ним рішення з метою усунення такого недоліку, як незрозумілість судового рішення (наприклад, можливість неоднакового тлумачення висновків суду), що перешкоджає його належному виконанню.
15. Виходячи із системного тлумачення положень статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'яснено може бути постанову чи ухвалу суду у разі, якщо без такого роз'яснення її складно виконати, оскільки високою є ймовірність неправильного виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.
16. Дослідивши текст постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року, колегія суддів вважає, що дане судове рішення є зрозумілим, оскільки не містить положень, стосовно яких можуть виникнути суперечності щодо його розуміння.
17. При цьому, заява пенсійного органу про роз'яснення судового рішення не містить посилань на те, що певні частини постанови суду викликають труднощі в їх розумінні. Заявник фактично ставить питання про порядок виконання судового рішення, тобто питання, які ставить заявник не стосуються   роз'яснення судового рішення в розумінні статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення).
Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
18. Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що питання про визначення механізму призначення та виплати пенсії не належить до повноважень адміністративного суду під час роз'яснення рішення та не може бути вирішено в порядку статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення). 
19. Водночас, пенсійний орган, як суб'єкт владних повноважень, повинен діяти на підставі закону та у спосіб, визначений законом і тому, виходячи з наявності права позивача на отримання пенсійних виплат, враховуючи обов'язковість виконання судового рішення, яке набуло законної сили, наділений   повноваженнями самостійно визначитися щодо поновлення виплати   пенсії позивачу на виконання рішення суду, яким відновлено порушене право особи на поновлення виплати пенсії. При цьому, відсутність чіткого механізму виплати поновленої пенсії, на що посилається орган Пенсійного фонду, не може нівелювати право особи на отримання пенсійний виплат. В інакшому випадку бездіяльність органів Пенсійного фонду по питанню відновлення виплати пенсії позивачу, право на яке відновлено судом, може потягти за собою порушення права позивача на майно, визначених статтею 1 Проколу 1 Європейської Конвенції з прав людини відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, зроблених по справі «ТОВ «Полімерконтейнер» проти України» від 24.11.2016 року (заява №23620/05).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
20. Верховний Суд встановив, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року є зрозумілою, відповідає вимогам статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення), не містить положень, стосовно яких можуть виникнути суперечності щодо її розуміння, у зв'язку з чим у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для задоволення заяви про роз'яснення судового рішення.
21. Колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року - без змін.
Постанова є остаточною  і  оскарженню не підлягає.           
Суддя-доповідач Н.В.Коваленко
Суддя                                                                                                          Я.О.Берназюк
Суддя                                                                                                          М.І.Гриців