Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 204/3541/16-ц
 
провадження № 61-23428св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І.,               Курило В. П.,          
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_3,
відповідач - державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України», 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року у складі судді Тітової І. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив  стягнути з державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» 115 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, яка завдана йому застосуванням до нього під час лікування засобів «каральної психіатрії» замість належних заходів медичного характеру, зокрема, шокової терапії психотропних засобів, застосування медичних засобів у якості покарання, залучення до неоплачуваної рабської праці, розголошення відомостей щодо діагнозу третім особам, які здійснювались відносно нього на підставі ухвали суду, прийнятої за наслідками притягнення його до кримінальної відповідальності.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що тримання його у державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» у період із 06 грудня 2012 року до 23 жовтня 2014 року та з 24 жовтня 2014 року до 28 жовтня 2014 року, після припинення судом застосування до нього заходів примусового медичного характеру, було свавільним, в антисанітарних умовах, без належного харчування, без ефективного перегляду стану його психічного здоров'я, тримання супроводжувалося примусовим лікуванням, чим завдало тяжких страждань та шкоди його приватному і сімейному життю.
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності  позивачем порушення його прав під час перебування на лікуванні у державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» та відсутності підстав для відшкодування шкоди відповідно до статті 1167 ЦК України.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого                 2017 року рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.
У касаційній скарзі, що надійшла у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, статей 1166, 1167 ЦК України, і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Зокрема, зазначає, що суди не звернули увагу на те, що він знаходився                        у повній ізоляції від зовнішнього світу та під повним контролем з боку відповідача, якого звинувачує у порушенні своїх прав. Таким чином, він свідомо був поставлений в умови, за яких він не міг зібрати докази цих порушень. Крім того, з 24 жовтня до 28 жовтня 2014 року він утримувався              у закладі примусово без будь-яких правових підстав.
У серпні 2017 року державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зазначав, що суди всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Заклад, виконуючи покладені на нього державою функції щодо лікування суспільно небезпечних хворих, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, проводив лікування наявних у ОСОБА_3 органічних розладів у характерних для такої патології проявах для запобігання вчиненню ним повторних суспільно небезпечних діянь, ґрунтуючись, у тому числі, на даних акта судово-психіатричного експертизи про наявність такої патології у пацієнта.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 204/3541/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
Установлено, що 15 грудня 2011 року в 00 год. 30 хв. ОСОБА_3, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння скоїв тяжкий злочин. 
За висновком судово-психіатричної експертизи від 22 березня 2012 року,                  в період часу інкримінованого йому діяння, ОСОБА_3 знаходився                            у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності у формі сутінкового розладу свідомості, яке позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у вказаний період часу. 
Оскільки ОСОБА_3 підпадав під дію частини другої статті 19 КК України, як неосудному йому рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру.
Постановою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинськ                  від 09 жовтня 2012 року до ОСОБА_3, обвинуваченого у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 115 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом, як особи, що скоїла суспільно небезпечне діяння, пов'язане з посяганням на життя іншої особи .
Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська                  від 13 жовтня  2014 року, у задоволенні клопотанні лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом міста Дніпропетровська про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 відмовлено. 
24 жовтня 2014 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційна скарга лікаря-психіатра державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» на зазначену ухвалу повернута без розгляду.
27 жовтня 2014 року лікар-психіатр державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом міста Дніпропетровська» звернувся до суду із заявою про роз'яснення ухвали про відмову у продовженні примусових заходів медичного характеру та просив зазначити, чи слід вважати її підставою для припинення вказаних заходів відносно ОСОБА_3, чи підставою для подання про зміну йому виду примусових заходів. 
05 листопада 2014 року ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська у задоволенні вказаної заяви лікаря-психіатра про роз'яснення судового рішення відмовлено.
Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська                  від 14 листопада 2014 року у задоволенні подання лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом міста Дніпропетровська про зміну застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 відмовлено.
У зв'язку із застосуванням примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації ОСОБА_3 на підставі постанови Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинськ від 09 жовтня 2012 року перебував у державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» у період із 06 грудня                2012 року до 28 жовтня 2014 року.
При виписці 28 жовтня 2014 року особистою письмовою розпискою                 ОСОБА_3 засвідчив про відсутність у нього за час перебування у державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» претензій щодо лікування, забезпечення, медичного обслуговування та умов перебування. 
Відповідно до довідки комунального «Дніпродзержинська міська лікарня             № 1 Дніпропетровської обласної ради» 13 листопада 2014 року  ОСОБА_3 надав письмову згоду на подальше діагностичне спостереження.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що тримання його у державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» було в антисанітарних умовах, без належного харчування, без ефективного перегляду стану його психічного здоров'я, тримання супроводжувалося примусовим лікуванням, чим завдало йому моральних страждань. 
Крім того, з 24 жовтня до 28 жовтня 2014 року він взагалі утримувався в закладі примусово без будь-яких правових підстав, оскільки рішенням суду від 24 жовтня 2014 року було відмовлено у продовженні відносно нього заходів примусового характеру.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, пославшись на те, щоу матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем (його працівниками) відносно позивача було допущено протиправну поведінку, вчинено неправомірні дії чи бездіяльність, відмовив у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю.
Проте повністю з висновком апеляційного суду погодитись не можна.
Психіатрична допомога являє собою комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених законом, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медикосоціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.
Відповідно до статті 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов'язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
За правилами статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров'я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.
Виписка особи,  яка вчинила суспільно  небезпечні  діяння  та щодо  якої  судом  було  застосовано  примусові  заходи  медичного характеру, здійснюється за рішенням суду (стаття 18 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.
Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про психіатричну допомогу»      перебування  особи в закладі з надання психіатричної допомоги в  примусовому  порядку  може  здійснюватися  лише  протягом  часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. 
Відповідно до судово-психіатричної експертизи від 22 березня                    2012 року ОСОБА_3 при вчиненні кримінального діяння знаходився у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності в формі сутінкового розладу свідомості. Цим висновком експертизи ОСОБА_3 було рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру.
Госпіталізація ОСОБА_3 до державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» була застосована до нього на підставі ухвали суду від 09 жовтня 2012 року та після проведення обстеження ОСОБА_3 було призначено лікування.
11 березня 2013 року він був оглянутий лікарсько-консультативною комісією державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» з метою уточнення клінічного діагнозу.
За результатами цього дослідження і аналізу медичної документації лікарсько-консультативною комісією ОСОБА_3 було встановлено діагноз «Органічний розлад особистості (Органічна псевдопсихопатична особистість). Переніс сутінковий розлад свідомості (15 грудня 2011 року)».
Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року (набрала законної сили 24 жовтня 2014 року) відмовлено у задоволенні клопотання лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом міста Дніпропетровська про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3  Такого висновку суд дійшов з урахуванням того, що ОСОБА_3 переніс сутінковий розлад свідомості лише один раз 15 грудня 2011 року і рецидиву захворювання та загострення психічного стану у нього не спостерігалось.
Проте ОСОБА_4 був виписаний з лікарні лише 28 жовтня 2014 року                       о 17 год. 45 хв. на виконання вказівки заступника начальника відділу прокуратури Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року, що надійшла до державного закладу «Українська психіатрична лікарня                            з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України». 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та залишаючи його без змін, апеляційний суд дійсні обставини справи не встановив та не перевірив, чи був дотриманий у розумінні статті 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» порядок перебування ОСОБА_3 у державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України» та чи було таке тримання законним у період із 24 жовтня до 28 жовтня 2014 року з огляду на пункт 1 статті 5 Конвенції.
Встановивши, що ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 13 жовтня  2014 року, яка вступила в закону силу                24 жовтня 2014 року, відмовлено лікарю-психіатру у задоволенні клопотання про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 в умовах психіатричної лікарні, апеляційний суд не надав оцінку доводам позивача про те, що з 24 жовтня до 28 жовтня                  2014 року він незаконно утримувався в лікарні та йому продовжували лікування медикаментозними заходами.
Погодившись із висновком суду першої інстанції, який у повному обсязі відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, суд не врахував, що сам факт протиправного утримання позивача                              у психоневрологічному лікувальному закладі є підставою для відшкодування йому моральної шкоди.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 14-9свц18.
З урахуванням наведеного, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону. 
Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого                  2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель
| В. І. Крат
| В. П. Курило