ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року 
Київ

справа №800/421/16 (800/39/16)
адміністративне провадження №А/9901/101/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Бившевої  Л.І. (суддя доповідач), Хохуляка В.В., Шипуліної Т.М., розглянув заяву ОСОБА_3 про перегляд  постанови Вищого адміністративного суду України від 14.07.2017 у справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення, 

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 у січні 2016 року звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 18.12.2015 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Солом'янського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді. 

Вищий адміністративний суд України постановою від 21.03.2016 позов задовольнив, визнав незаконним та скасував рішення Вищої ради юстиції від 18.12.2015 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Солом'янського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді. 

При цьому Вищий адміністративний суд України, не обговорюючи питання наявності чи відсутності підстав для притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за порушення присяги судді, дійшов висновку, що Вища рада юстиції прийняла рішення поза межами річного строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, встановленого законодавством у період з 27 лютого по 28 березня 2015 року, а отже, рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Верховний Суд України постановою від 06.07.2016 постанову Вищого адміністративного суду України від 21.03.2016 скасував, а справу направив на новий розгляд до цього ж суду.   

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд України зазначив, що після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.92.2015 № 192-VIII), тобто після 28.03.2015, уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону, тобто не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді  у відпустці. Вищий адміністративний суд України неправильно застосував зазначені норми права і дійшов помилкового висновку про те, що строк притягнення позивача до відповідальності за порушення присяги судді закінчився. Перед тим як застосувати строки давності, суд мав з'ясувати наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до відповідальності за пушення присяги судді, оскільки строки давності можуть бути застосовані лише у разі встановлення судом таких підстав. 

Вищий адміністративний суд України у судовому засіданні 29.05.2017 здійснив заміну відповідача у справі - Вищої ради юстиції її правонаступником - Вищою радою правосуддя. 

Вищий адміністративний суд України постановою від 14.07.2017 у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю. 

ОСОБА_3 27.07.2017 подала до Верховного Суду України заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 14.07.2017 з підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просить скасувати постанову та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.  

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що Вищий адміністративний суд України порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Позивачка у заяві наводить такі аргументи:

рішення суду та рішення відповідача прийняті поза межами повноважень та не у спосіб, передбачений законодавством, всупереч національних та міжнародних стандартів незалежності суду та підстав притягнення судді до відповідальності. Усупереч вимогам статті 126 Конституції України, статей 6, 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», фундаментальних засад Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 суд обґрунтував свої висновки шляхом переоцінки рішень, ухвалених 23.01.2014 слідчим суддею Калініченко О.Б. про застосування запобіжних заходів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, переоцінки доказів та обставин у справах. Аналогічно діяв і відповідач, постановляючи оскаржуване рішення, не будучи у відповідності до статті 131 Конституції України та статті 3 Закону України «Про Вищу раду юстиції» органом правосуддя та не маючи відповідних повноважень цього органу;

у порушення вимог статей 2, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, залишаючи без обговорення аргументи позивачки про те, що відповідач діяв поза межами повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України, суд першої інстанції порушив засади адміністративного судочинства: верховенство права та законність, передбачені статтями 8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо забезпечення права на справедливий розгляд в аспекті права на вмотивоване рішення, передбаченого у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та постановлених на розвиток Конвенції та прецедентних рішень Європейського суду з прав людини;

висновки Вищої ради юстиції, з якими погодився суд першої інстанції, про застосування слідчим суддею Калініченко О.Б. запобіжних заходів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, за відсутності доказів обґрунтованої підозри, не відповідають матеріалам справи, засадам кримінального процесу, судовій практиці національних судів та Європейського суду з прав людини. Позиція Вищої ради юстиції про те, що суддя не навів мотивів прийняття доказів та їх оцінки на предмет допустимості суперечить засадам кримінального провадження, нівелює сталу судову практику національних судів та Європейського суду з прав людини. У  самих повідомленнях про підозру викладено суть підозри  за частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України. Саме цю підозру суддя визнала обґрунтованою, про що зазначила в ухвалах про застосування запобіжного заходу. Ці обставини підтверджувались допитами свідків, рапортами та протоколами оглядів, прокурором та слідчим було надано достатньо відомостей, які підтверджували обґрунтованість підозри про участь осіб у масових заворушеннях, а допитані свідки за клопотанням сторони захисту не спростували повідомлену підозру, жоден із підозрюваних не заперечував фактів їх затримання у місці масових заворушень. У викладенні зазначеного і полягає оцінка, яку дала суддя обґрунтованості підозри, та мотиви, з яких дійшла такого висновку. З ухвали слідчого судді вбачається, що на цьому етапі розслідування зазначені обставини підтверджуються достатніми доказами. З огляду на положення статті 86 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя не має повноважень на стадії досудового розслідування вирішувати питання щодо допустимості доказів, суд може визнавати докази недопустимими виключно на стадії розгляду обвинувачення по суті;

висновки Вищої ради юстиції, з якими погодився Вищий адміністративний суд України, про порушення слідчим суддею Калініченко О.Б. вимог частини шостої статті 206 Кримінального процесуального кодексу України стосовно ОСОБА_6 не ґрунтуються на обставинах справи. Сторона обвинувачення до направлення клопотання вжила заходів щодо надання медичної допомоги ОСОБА_6, його медичного обстеження, а лікарями прийняте рішення про його госпіталізацію. Щодо висновків Вищої ради юстиції та суду першої інстанції про відкрите небажання судді перевірити та встановити заявлені підозрюваними факти протиправної поведінки стосовно них, то на час розгляду клопотання стосовно ОСОБА_6 останній проходив другий день стаціонарного лікування, тому до завершення лікування були відсутні підстави для призначення судово-медичного обстеження та експертизи. Заяви ОСОБА_6 про насильство до нього під час затримання, обставини його затримання є предметом доказування та обов'язком їх встановлення в силу процесуального закону слідчим та прокурором, тому у судді не було необхідності додатково доручати проведення розслідування обставин отримання тілесних ушкоджень; 

висновок Вищої ради юстиції, з яким погодився суд першої інстанції, про неправильне визначення та обрахування строків тримання під вартою в сторону обтяження на одну добу суперечить обставинам справи та вимогам кримінального процесу. Запобіжний захід обраний на 30 днів, із зазначенням точного часу його закінчення, такий строк удвічі менший, передбаченого законом, що підтверджує виважений підхід слідчого судді з урахуванням усіх обставин справи та осіб підозрюваних;

прийняте рішення про наявність в діях судді порушення присяги є непропорційним, не враховує дані судді, що його характеризують;

при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач та суд першої інстанції не врахували, що зміна політико-правової оцінки дій учасників масових акцій протесту не є підставою для притягнення судді до відповідальності. 

Верховний Суд України ухвалою від 31.07.2017 відкрив провадження у справі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У зв'язку з припиненням діяльності Верховного Суду України, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2018 для розгляду справи визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду: Бившевої Л.І. (суддя-доповідач), Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В. 

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Бившевої Л.І. ухвалою від 29.01.2018 прийняв до провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд  постанови Вищого адміністративного суду України від 14.07.2017, ухвалою від 05.09.2018 призначив справу до розгляду без повідомлення та виклику учасників справи у складі трьох суддів на 17.09.2018.

Верховний Суд заслухав доповідь судді-доповідача, дослідив письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, та дійшов висновку, що постанова суду, про перегляд якої подано заяву, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 

Суд першої інстанції встановив такі обставини. 

Згідно з постановою Верховної Ради України від 20.03.2008 № 240-VI ОСОБА_3 обрано на посаду судді Солом'янського районного суду міста Києва безстроково. 

Слідчий суддя Солом'янського районного суду міста Києва Калініченко О.Б. постановила ухвали від 23.01.2014, якими задовольнила клопотання слідчих слідчого відділу Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про застосування до ОСОБА_5 та          ОСОБА_6 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та застосувала до зазначених осіб цей запобіжний захід строком 30 днів.

Зазначені судові рішення переглянуті в апеляційному порядку, в результаті чого ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 23.01.2014 про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_6 залишено без змін, а ухвалу цього ж суду від 23.01.2014 про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_5 скасовано та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції надійшли заяви президента Всеукраїнської громадської організації «Асоціація правників України» ОСОБА_8, ОСОБА_9 та заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В. про проведення спеціальної перевірки судді Солом'янського районного суду міста Києва Калініченко О.Б. відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 08.04.2014 № 1188-VII.

Тимчасова спеціальна комісія з перевірки суддів загальної юрисдикції провела спеціальну перевірку судді, за результатами якої ухвалила висновок від 09.06.2015 №46/02-15, згідно з яким визнала в діях судді Калініченко О.Б. порушення присяги судді, що стало підставою для відкриття Вищою радою юстиції ухвалою від 22.10.2015 дисциплінарної справи. 

Вища рада юстиції прийняла рішення від 18.12.2015 № 1196/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Солом'янського районного суду міста Києва за порушення присяги. 

У вказаному рішенні Вища рада юстиції зазначила, що суддя Солом'янського районного суду міста Києва Калініченко О.Б. при розгляді клопотань про застосування до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою допустила грубі порушення законодавства, що свідчить про необ'єктивний та упереджений розгляд справи, порочать звання судді, що є порушенням присяги, і як наслідок - підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної посади.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування зазначеного рішення, Вищий адміністративний суд України погодився з висновком Вищої ради юстиції про порушення суддею Калініченко О.Б. присяги виходячи з того, що явне порушення слідчим суддею вимог статті 206 Кримінального процесуального кодексу України за очевидної ситуації нанесення підозрюваному ОСОБА_6 тілесних ушкоджень під час його перебування у сфері впливу правоохоронних органів, відкрите небажання судді перевіряти та встановлювати заявлені підозрюваними факти протиправної поведінки щодо них, неправильне обчислення строку перебування осіб під вартою в сторону обтяження їх становища свідчать про вчинення суддею дій, що викликають сумнів в її об'єктивності, неупередженості та незалежності, порочать звання судді, підривають авторитет правосуддя. Суд вказав, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач врахував дані, які характеризують суддю, показники її роботи та особисті якості. Водночас установлені порушення законодавства, а також наслідки за результатами вчинення діяння, свідчать про необ'єктивний та упереджений розгляд справи, що порочить звання судді, а отже є порушенням присяги і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної просади.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 131 розділу VIII «Правосуддя» Конституції України (у редакції, чинній до 30.09.2016) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

За пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30.09.2016) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15.01.1998 № 22/98-ВР Вища рада юстиції є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.

За частиною першою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15.01.1998 № 22/98-ВР (у редакції, чинній на час розгляду питання про звільнення судді з посади) питання про звільнення судді, зокрема, з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

З 11.04.2014 набрав чинності Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 08.04.2014 № 1188-VII, який, згідно з його преамбулою, визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

Відповідно до статті 1 цього Закону метою перевірки суддів є: 1) утвердження верховенства права в суспільстві та законності у діяльності судів; 2) відновлення довіри до судової влади в Україні; 3) з'ясування фактів, що свідчать про порушення суддями присяги, наявність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної або кримінальної відповідальності; 4) утвердження в діяльності суддів принципів незалежності та неупередженості.

За змістом частин другої і третьої статті 4 зазначеного закону з метою реалізації цього Закону утворюється Тимчасова спеціальна комісія у складі 15 членів. Тимчасова спеціальна комісія здійснює свою діяльність на підставі цього Закону, відповідно до Регламенту Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, що затверджується на першому засіданні Тимчасової спеціальної комісії.

Згідно з частиною другою статті 2 цього Закону заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно із статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до Тимчасової спеціальної комісії протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення та повинні містити відомості, визначені у цій нормі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень: про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.

Згідно з частинами першою і другою статті 7 цього Закону за результатами перевірки суддів Тимчасова спеціальна комісія ухвалює висновок, який повинен бути обґрунтованим і який оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції. Висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється Вищій раді юстиції для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення даного строку Вищою радою юстиції не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. Висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 27 Закону України «Про вищу раду юстиції» Вища рада юстиції приймає такі акти як подання про звільнення суддів з посади.

Згідно з частиною другою статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції, чинній на час вирішення Вищою радою юстиції питання про звільнення судді) під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

У частині першій і другій статті 116 цього Закону у зазначеній редакції визначено, що відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв'язку з порушенням ним присяги судді. Факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».
У пункті 4 частини четвертої статті 54  цього Закону (у редакції, чинній на час обрання слідчим суддею запобіжних заходів) визначено, що суддя зобов'язаний додержуватися присяги судді. 

Згідно з частиною першою статті 55 цього Закону у зазначеній редакції особа, вперше призначена на посаду судді, набуває повноважень судді після складення присяги судді такого змісту: «Я, (ім'я та прізвище), вступаючи на посаду судді, урочисто присягаю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади».

Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на час обрання слідчим суддею запобіжних заходів) порушенням суддею присяги є, зокрема, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

У частині першій статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час застосування слідчим суддею запобіжних заходів до підозрюваних) визначено, що суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права.

Відповідно до пунктів 18, 19 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН 29.11.1985 та 13.12.1985, судді  можуть  бути  тимчасово  усунуті  від  посади  або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають. Усі процедури покарання, усунення від посади і звільнення мусять  визначатися  відповідно  до  встановлених  правил  судової поведінки.

Згідно з частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, чинного з 27.02.2015) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, чинного з 27.02.2015) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 97 цього Закону (у зазначеній редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) висновок про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги може бути прийнятий у разі, якщо суддя вчинив дії, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, Верховний Суд дійшов таких висновків. 

Факти, що свідчать про порушення присяги суддею, обраного безстроково, встановлюються Вищою радою юстиції (правонаступник Вища рада правосуддя) за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), після надання, зокрема, Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, висновку про порушення суддею присяги.

Про внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України приймається рішення. 

Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції (правонаступник Вища рада правосуддя) в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Повноваження щодо ухвалення рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді  з посади за порушення присяги на час ухвалення спірного рішення було дискреційним повноваженням та законодавчо встановленою виключною компетенцією Вищої ради юстиції - колегіального, незалежного органу, відповідального за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі. Вища рада юстиції у своїй діяльності була незалежною від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. 

Розгляд висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції  про визнання в діях судді порушення присяги та оцінка в ході такого розгляду обставин, викладених у висновку, здійснювалися Вищою радою юстиції під час виконання нею дискреційних повноважень при розгляді питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги). При вирішенні питання про звільнення судді з підстави порушення присяги наявність такого порушення Вища рада юстиції визначала, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних з цим питанням.

Вирішуючи справу про оскарження рішення Вищої ради юстиції (правонаступник Вища рада правосуддя) про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги, зокрема, надаючи оцінку такому рішенню, суд має діяти у рамках, визначених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, і не має права переоцінювати обставини, оцінку яким надала Вища рада юстиції.

Таким чином, оскаржуване рішення Вищої ради юстиції підлягає лише зовнішньому судовому контролю і факти, установлені компетентним органом за наслідком розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів, не підлягають оцінці суду. 

Верховний Суд вважає, що Вища рада юстиції діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що визначають порядок звільнення суддів з посад та повноваження Вищої ради юстиції, та ухвалила мотивоване рішення про звільнення судді Калініченко О.Б. з посади за порушення присяги, виходячи з оцінки тих обставин, що були зазначені у висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів та які були установлені Вищою радою юстиції, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. 

Установлені Вищим адміністративним судом України обставини щодо змісту оскаржуваного рішення свідчать, що Вища рада юстиції в оскаржуваному рішенні встановила факти порушення суддею Калініченко О.Б. присяги, врахувала зміст позитивної характеристики судді та інші дані щодо діяльності судді, визначила норми процесуального закону, який регламентує питання обрання запобіжного заходу, пов'язаного з ізоляцією особи від суспільства, дослідила і оцінила дії судді Калініченко О.Б. під час ухвалення рішень про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо їх відповідності вимогам такого закону. У результаті такої оцінки Вища рада юстиції дійшла висновку про наявність численних порушень процесуального законодавства при розгляді зазначених клопотань, та зазначила, що дії судді призвели до порушення прав затриманих та не свідчать про об'єктивний, безсторонній та неупереджений розгляд клопотань слідчим суддею про обрання запобіжного заходу.  

Додержання присяги є обов'язком судді, що передбачено пунктом 4 частини четвертої статті 54 Закону про судоустрій та кореспондується з пунктом 5 частини п'ятої статті 126  Конституції України. Вказане  дає  підстави  вважати,  що дотримання  суддею  присяги  -   його   конституційно   визначений обов'язок.   Таким   чином,  присяга  судді  має  правову  природу одностороннього,       індивідуального,        публічно-правового, конституційного зобов'язання судді (абзаци 9, 10 пункту 3.4 рішення Конституційного Суду України від 11.03.2011 № 2-рп/2011у справі № 1-4/2011). 

Зміст присяги судді полягає в урочистому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади (частина перша статті 55 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент обрання слідчим суддею запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою).

Визначення законодавцем у Законі змісту присяги, критеріїв її порушення, підстави звільнення з посади судді за порушення присяги свідчить про покладання на суддю особливо відповідальних обов'язків при здійсненні правосуддя.

У пункті 3.4 рішення від 11.03.2011 № 2-рп/2011 у справі № 2-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що правовий статус судді передбачає як конституційно  визначені гарантії  незалежності  та  недоторканності  суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання  своїх обов'язків (абзац 7 пункту 3.4 рішення).

Порушення суддею  присяги  є  однією  з  підстав   для   його звільнення  з  посади відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України абзац 12 пункту 3.4 рішення). Правове регулювання відповідальності  судді  за  недодержання присяги  судді  у виді звільнення з посади відповідає Європейській хартії про закон про статус суддів 1998 року ( 994_236 ), згідно з якою до  суддів  можуть  застосовуватися  санкції  за  невиконання (неналежне   виконання)  одного  з  обов'язків,  прямо  визначених законом (пункт 5.1) (абзац 12 пункту 3.4 рішення).

Визначення суті порушення присяги судді наведене в частинах другій і третій статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на момент обрання слідчим суддею запобіжних заходів до підозрюваних) і полягає у вчиненні ним дій, що, зокрема, порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Верховний Суд погоджується з висновком Вищого адміністративного суду України про те, що грубі порушення законодавства, допущені суддею Калініченко О.Б., порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя. Ці порушення були правильно кваліфіковані Вищою радою юстиції як порушення присяги. 

Вища рада юстиції повно встановила факти та надала їм обґрунтовану оцінку, за результатами якої дійшла висновку про  недотримання позивачкою присяги судді. Вища рада юстиції не втручалась у суть постановлених судових рішень, а надала оцінку діям судді і встановила факт порушення суддею присяги. 

Порушення суддею присяги єдиним наслідком передбачає звільнення судді з посади на підставі пункту 5 частини 5 статі 126 Конституції України, тому особа судді, її позитивна характеристика, відсутність дисциплінарних стягнень тощо не надають підстав для застосування більш м'якого дисциплінарного стягнення, а відповідно не надають підстав вважати, що Вища рада юстиції порушила принцип пропорційності застосування дисциплінарного стягнення.

Стягнення у виді внесення подання Вищої ради юстиції до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді є пропорційним вчиненому та виправданим з огляду на негативні наслідки, зумовлені невиконанням суддею вимог процесуального закону.

Правила і строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження, визначені у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, чинного з 27.02.2015). 

Стаття 96 цього Закону визначає порядок прийняття рішення у дисциплінарній справі стосовно судді, зокрема у частині четвертій статті 96 визначено строк застосування дисциплінарного стягнення - не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці. 

Враховуючи наведене, строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.  

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 12.04.2016 у справі № 800/485/15.

Верховний Суд вважає, що Вищий адміністративний суд України повно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Аргументи позивачки, наведені у заяві, спростовані Верховним Судом наведеною оцінкою, підстави для задоволення заяви відсутні. 

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 14.07.2017 відмовити. 

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді          
Верховного Суду Л.І. Бившева 

                                                                                                    В.В. Хохуляк

                                                                                                    Т.М. Шипуліна