ПОСТАНОВА
Іменем України

22 серпня 2018 року 
м. Київ
справа № 805/1434/16-а
адміністративне провадження № К/9901/11338/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Стародуба О.П., 
суддів - Анцупової Т.О., Кравчука В.М.,
розглянувши у попередньому судовому касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» на     постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.08.2016р. (судді - Василенко Л.А., Гайдар А.В., Ханова Р.Ф.) у     адміністративній справі за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» про стягнення адміністративно-господарський санкцій та пені,
в с т а н о в и в :
У травні 2016 року Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідача в  дохід Державного бюджету України 4329332,56 грн адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2015 році, та 106501,58 грн пені.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем у 2015 році не виконано нормативу по працевлаштуванню інвалідів, передбаченого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у кількості 53 робочих місць, у зв'язку з чим підприємству відповідно до вимог статті 20 цього Закону необхідно сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 4329332,56 грн за незайняті робочі місця інвалідами та 106501,58 грн нарахованої станом на 25.05.2016р. пені.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12.07.2016р. в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.08.2016р. постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з відповідача на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць. призначених для працевлаштування інвалідів у 2015 році в сумі 4329332,56 грн та пеню в сумі 106501,58 грн.
З таким рішенням суду апеляційної інстанції не погодився відповідач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що прийняття на роботу осіб з інвалідністю з неповною ставкою (0,33 ставки) чинним законодавством не забороняється та  відповідає положенням Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та Інструкції зі статистики працівників, затв. наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005р. №268, в пункті 2.4.3 якої передбачено, що серед 4% квоти середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік можуть бути створені місця на неповну ставку, які законодавством прирівнюються до робочого місця з повною занятістю
Своїм правом подати відзив на касаційну скаргу відповідач не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Так, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, для підприємств, установ, організацій, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.
Згідно частини 1 статті 20 цього Закону підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадянських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.
Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012р. № 5067-VI, чинного на час виникнення спірних правовідносин, роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" №5067-VI наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013р. затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». 
Згідно пункту 1.3 цього Порядку, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган) незалежно від місцезнаходження.
Пунктом 2.1 цього Порядку передбачено, що форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Так, в ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» є юридичною особою, зареєстрований у Донецькому обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів, як роботодавець, та використовує найману працю.
З метою виконання норм та вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємством прийнято наказ від 21.05.2013р. №337 «Про міри захисту прав інвалідів у ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», яким встановлено разом із Маріупольським міським центром зайнятості, районними управліннями праці і соціального захисту та міськими організаціями інвалідів здійснювати працевлаштування інвалідів на вакантні місця комбінату відповідно до медичних рекомендацій МСЕК.
Наказом також встановлено можливість створення додаткових спеціалізованих робочих місць для працевлаштування інвалідів по зору, а також забезпечити медичний нагляд працівників комбінату, які мають групу інвалідності, для їх успішної реабілітації у умовах праці на підприємстві відповідно до індивідуальних карток реабілітації інвалідів.
Відповідно до наказу ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» від 29.05.2015р. №369 на підприємстві станом на травень 2015 року працює 886 інвалідів, з яких 532 працівника потребують переведення на іншу роботу за станом здоров'я згідно висновку комісії Лікувально-діагностичного центру.
Відповідно до поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників становить 22228 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 836 осіб, а кількість таких осіб, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» становить 889 осіб.
Впродовж 2015 року відповідач щомісячно надавав до Маріупольського міського центру зайнятості звіти форми 3-ПН про наявність вакансій на посади швачки на дому та підсобного робітника, з викладенням характеристик посад, вимогами до претендентів та умовами праці із зазначенням про режим роботи неповний робочий день, робота на 0,33 ставки із заробітною платою 702 грн.
У 2015 році відповідачем працевлаштовано 26 інвалідів, які були направлені Маріупольським міським центром зайнятості на підприємство, що підтверджується інформацією щодо працевлаштованих інвалідів у відповідача у 2015 році, з них 3 інваліда за ставкою 0,33. Доказів відмови відповідача щодо працевлаштування особи з інвалідністю, яка була направлена на підприємство згідно поданого класифікатора пошуку, матеріали справи не містять.
Листом Маріупольського міського центру зайнятості від 02.06.2016р. №07/2994 повідомлено про те, що у 2015 році з боку відповідача не було жодної відмови у працевлаштуванні інвалідів.
Крім того, судами встановлено розміщення відповідачем відповідної інформації щодо наявних вакансій для працевлаштування інвалідів в засобах масової інформації.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем виконано вимоги щодо створення робочих місць відповідно до нормативу, встановленому статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», створено у 2015 році робочі місця для працевлаштування інвалідів у встановленій Законом кількості, належним чином щомісячно інформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні центром зайнятості інвалідів для їх подальшого працевлаштування, а також здійснено самостійний пошук інвалідів з метою заміщення вакантних місць на підприємстві та виконання зазначеного вище нормативу  для працевлаштування інвалідів.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачем не створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, оскільки повідомлення центру зайнятості про наявність 273 вільних робочих місць зі ставкою 0,33 для працевлаштування інвалідів, що є значно більшим за чисельністю, ніж це передбачено Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не доводить створення жодного з 53 необхідних робочих місць для інвалідів в розумінні Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні».
Крім того, апеляційний суд виходив з того, що визначення відповідачем 273 робочих місць по 0,33 ставки не забезпечує жодної з наведених гарантій для інваліда, як особи зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем не вжито усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки робоче місце інваліда є створеним при умові, коли йому пропонується працевлаштування на повну ставку, і лише при працевлаштуванні за згодою сторін може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень. В свою чергу односторонні обмеження від роботодавця на етапі створення робочого місця є неприйнятними незалежно від того, як дозволяють це визначати показники звіту, оскільки це є дискримінацією (обмеженням) в залежності від стану здоров'я особи, що суперечить конституційному принципу рівності.
З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.
Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем створено робочі місця для інвалідів виключно з неповним робочим днем, створення таких робочих місць не може вважатись належним виконанням передбаченого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу, а тому апеляційний суд обґрунтовано прийняв рішення про задоволення позову.
Крім того, підстави встановлення обов'язкової скороченої тривалості робочого дня та відповідні категорії осіб передбачено статтею 51 КЗпП України, до яких особи з інвалідністю не віднесені.
Натомість за правилами частини 1 статті 56 КЗпП України неповний робочий день або неповний робочий тиждень встановлюється виключно за угодою сторін при прийнятті на роботу або після прийняття.
Таким чином передбачена законом можливість встановлення скороченої тривалості робочого дня, в тому числі для осіб з інвалідністю, може бути реалізована під час прийняття особи на роботу, а завідоме встановлення такої тривалості робочого часу усім потенційним працівникам суперечить меті Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» і не сприяє забезпеченню законних прав та інтересів інвалідів.
Посилання в обгрунтування касаційної скарги на пункт 2.4 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005р. №286, відповідно до якого до облікової кількості включаються також і працівники не на повну ставку, не може свідчити про виконання нормативу, оскільки такі положення не виключають обов'язку роботодавця з метою забезпечення соціальної захищеності інвалідів належним чином створити робоче місце для інвалідів.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, оскільки при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, порушень норм процесуального права не допустив, тому суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а  судового рішення апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.08.2016р. - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                

О.П. Стародуб                                                            

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук