Постанова
Іменем України
24 жовтня 2018 року 
м. Київ
справа № 296/5099/16-ц
провадження № 61-24652св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. 
(суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Житомиравтотранс»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Житомиравтотранс» на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кочетова Л. Г.,                        Микитюк О. Ю., Шевчук А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Житомиравтотранс» (далі - ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс») про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
27 квітня 2016 року позивач звернувся до каси автостанції ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс» міста Новоград-Волинського та пред'явив посвідчення учасника бойових дій для отримання квитка на пільговий проїзд, однак йому було відмовлено, оскільки за цим маршрутом продано два пільгових квитка.
Посилаючись на те, що порушені його права на безоплатний проїзд, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 36,31 грн та відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн.
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 08 листопада 2016 року (у складі судді Шалоти К. В.) у задоволенні позову 
ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пільгове перевезення пасажирів забезпечується автомобільними перевізниками, проте відповідач виступає лише посередником між пасажиром та перевізником, отже не може надавати місця для пільгового проїзду.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року рішення Корольовського районного суду міста Житомира 
від 08 листопада2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс» на користь ОСОБА_1 36,31 грн матеріальної та 1 000 грн моральної шкоди, а всього - 
1 036,31 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач звернувся до каси автостанції, яка належить відповідачу, проте працівниками каси вимоги Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 
1997 року № 176, не були виконані, що стало безпосередньою причиною позбавлення позивача можливості пільгового проїзду.
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, як учасник бойових дій, має право на безоплатний проїзд, проте, враховуючи статус відповідача в цих правовідносинах як комерційного агента, який не діє з власної волі, а є повіреною особою перевізника, відповідач не може порушити його права, оскільки ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс» не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень. Реалізація квитків на право пільгового проїзду за межами доведених обсягів власнику здійснюється перевізником самостійно, про що було повідомлено позивача в момент його звернення до каси автостанції та запропоновано звернутись до перевізника (водія-уповноваженої особи) з вимогою здійснити перевезення. Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, тому рішення апеляційного суду є таким, що не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Встановлено, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
27 квітня 2016 року позивач звернувся до каси автостанції ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс» міста Новоград-Волинського та пред'явив посвідчення учасника бойових дій для отримання квитка на пільговий проїзд, однак йому було відмовлено, оскільки за цим маршрутом вже продано два пільгових квитка.
Після цього позивач придбав квиток на проїзд вартістю 41,12 грн, з яких: тариф - 36,31 грн; страховий збір - 0,45 грн; станційний збір - 4,35 грн.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надається безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньо- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.
Діяльність автостанцій в Україні регулюється ЦК України, ГК України, Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2011 року                № 2344-IIІ (далі - Закон України № 2344-ІІІ), постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» (далі - Правила № 176), наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27 вересня                     2010 року № 700 «Про затвердження Порядку регулювання діяльності автостанцій» (далі - Порядок № 700).
Відповідно до статті 37 Закону України № 2344-ІІІ пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.
ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс» не є автомобільним перевізником і перевезень не здійснює, а виступає в якості посередника між пасажиром і перевізником.
Відповідно до статті 39 Закону України № 2344-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на  перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга).
Згідно зі статтею 41 Закону України № 2344-ІІІ пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.
Статтею 42 Закону України № 2344-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування  укладається  між автомобільним перевізником   та пасажиром.  Цей  договір  вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду,  а для осіб,  які  користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.
Таким чином, Законом України № 2344-ІІІ встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка. 
Відповідно до статті 1 Закону України № 2344-ІІІ: автостанція -споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під'їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно зі статтею 32 Закону України № 2344-ІІІ власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.
Предметом укладених ТОВ «Компанія «Житомиравтотранс» з перевізниками договорів про надання послуг автостанцією перевізника є надання власником за завданням перевізника на території автостанцій комплексу обов'язкових та передбачених законодавством послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків та квитанцій на перевезення багажу, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України № 2344-ІІІ і Правил № 176.
Ураховуючи положення статті 42 Закону України № 2344-ІІІ, яка регулює договори щодо перевезення пасажирів, діяльність автостанцій з продажу квитків підпадає під правове регулювання посередницької діяльності.
Правове регулювання посередницької діяльності визначене статтями 243, 1003 ЦК України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 ГК України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб'єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб'єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента (стаття 298).
Автомобільний пасажирський перевізник вправі встановлювати автостанції як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків. При цьому, зазначена діяльність не є монопольною у розумінні статті 299 ГК України, оскільки відповідно до пункту 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. 
Отже, кількість комерційних посередників перевізника є необмеженою, а чинне законодавство заборон щодо встановлення перевізниками обсягів продажу квитків автостанціями не містить.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, встановивши, що позивач як учасник бойових дій має право на безоплатний проїзд, не взяв до уваги те, що вина ПАТ «Компанія «Житомиравтотранс» у порушенні прав позивача відсутня, оскільки відповідач не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень, а виступає в якості посередника між пасажиром і перевізником, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати. 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Житомиравтотранс» задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року скасувати, рішення Корольовського районного суду міста Житомира 
від 08 листопада 2016 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                В. С. Висоцька
Судді                                                                                                  А. О. Лесько
В. В. Пророк
В. М. Сімоненко
І. М.Фаловська