Постанова
Іменем України                                  
 
17 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 539/3126/16-ц
провадження № 61-13514св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа - Орган опіки та піклування Лубенської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року у складі судді Іващенка Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня    2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Лубенської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини.
 
В обґрунтування позову зазначив, що у період із 27 квітня 2007 року по 12 серпня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради від 27 червня 2012 року № 169 йому визначено порядок побачень із малолітньою ОСОБА_6 - кожної суботи та неділі з 14.00 год. до 16.00 год. за місцем проживання матері ОСОБА_5 У березні 2016 року йому стало відомо про факти неприпустимої поведінки відповідача, яка тягне за собою шкоду психологічному стану дитини, а саме зайняття проституцією, здійснення фотосесій порнографічного характеру в присутності спільної дитини. З метою вирішення цього питання він звернувся до Органу опіки і піклування Лубенської міської ради, рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради від 28 вересня 2016 року № 259 у задоволенні його заяви відмовлено, визначено місце проживання малолітньої дитини разом із матір'ю. 
 
Посилаючись на викладені обставини та те, що він має безперервний трудовий стаж із моменту закінчення навчання, позитивно характеризується як за місцем проживання так і за місцем роботи, постійно дбає про забезпечення дитини, має належні умови для її проживання, просив суд визначити місцем проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним.
 
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня       2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, опікується її життям, навчанням. Також судом враховано, що дитина є дівчинкою та емоційно більш прихильною до матері, виявляє тверде бажання проживати разом із матір'ю. Відповідач працевлаштована та має стабільний заробіток. При цьому, станом на час розгляду справи позивач близько пів року не бачився з дитиною, не відвідував її, хоча будь-яких об'єктивних перешкод щодо цього не мав, до служби в справах дітей не звертався, спору із відповідачем не мав.
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, крім іншого, також  керувався інтересами дитини, яка будучи допитаною в судовому засіданні виявила тверде бажання проживати з матір'ю.
 
У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних  і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами встановлені виняткові обставини, передбачені частиною другою статті 161 СК України, що свідчать про неможливість залишення дитини з матір'ю, а саме: відповідач своєю поведінкою завдає шкоди розвитку дитини, відповідач не має самостійного доходу. При цьому судами при ухвалені оскаржуваних рішень не використана зазначена норма.
 
Також звертає увагу, що він має всі необхідні умови для проживання доньки із ним, а показаннями дитини в судовому засіданні про те, що вона боїться батька необхідно сприймати критично, оскільки відповідач скористалася можливістю психологічного тиску на дитину.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних  і кримінальних справ від 13 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справи та надано строк для подачі заперечень.
 
 У вересні 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні  2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
Судом установлено, що у період із 27 квітня 2007 року по 12 серпня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради від 27 червня 2012 року  № 169 батькові визначено порядок побачень з малолітньою ОСОБА_6 - кожної суботи та неділі з 14.00 год. до 16.00 год. за місцем проживання матері   ОСОБА_5
Рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради від 28 вересня 2016 року № 259 відмовлено ОСОБА_4 у визначенні місця проживання малолітньої         ОСОБА_6 із ним. Разом із тим, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6 з матір'ю ОСОБА_5 
На час розгляду справи сторони проживають окремо, позивач за адресою:            АДРЕСА_1, відповідач за адресою: АДРЕСА_2.
Позивач працює у Головному управлінні Національної поліції в Київській області.
Відповідач працює у ФОП ОСОБА_7 офіціанткою з 29 вересня             2016  року згідно із наказом від 28 вересня  2016 року  № ДО/К-00124.
Сторони за місцем свого проживання характеризуються позитивно.
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 19 вересня 2016 року, за адресою: АДРЕСА_2, де проживає ОСОБА_5 разом із донькою, ОСОБА_6 має окрему кімнату, забезпечена одягом, іграшками і всім необхідним.  
Згідно із актами участі батька та матері у вихованні дитини ОСОБА_6 від           15 вересня та 24 жовтня 2016  року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 цікавляться навчанням дитини, відвідують батьківські збори.
Під час визначення міжособистісних стосунків у сім'ї, в якій проживає            ОСОБА_6 виявлено, що значимими членами родини для дитини є батьки. У системі родинних стосунків дитина проявляє прихильність як до матері, так і до батька, емоційно близькою для дитини є мати, про що свідчать її відповіді. Дитина потребує спілкування як із матір'ю, так і з батьком, хоча перевагу надає матері.
За місцем проживання ОСОБА_6 є все необхідне для життя, навчання та відпочинку. ОСОБА_5 підтримує з класним керівником постійний зв'язок, цікавиться успіхами дитини, на зауваження реагує адекватно, проводить із дитиною виховну роботу, відвідує батьківські збори. У порівнянні з                       2015-2016 навчальним роком, у 2016-2017 навчальному році за деякими предметами успішність ОСОБА_6 підвищилася, за іншими знизилася або залишилася на тому ж рівні.
Згідно із довідки Святошинського УП ГУ НП у м. Києві від 23 березня 2016 року ОСОБА_5 у грудні 2015 року притягувалася до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 181-1 КУпАП (заняття проституцією).
Також постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від          21 грудня 2016 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей) закрито на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП. Цією постановою встановлено, що близько 2 років назад ОСОБА_5 фотографувалася в оголеному вигляді при дитині ОСОБА_6
При цьому під час вирішення справи судом з'ясовано думку малолітньої дитини ОСОБА_6, яка в судовому засіданні пояснила, що проживає з матір'ю, з якою у неї добрі відносини. Коли батьки проживали разом, то батько інколи бив маму, з батьком вона інколи не хоче спілкуватися, тому що боїться його. Батько з днем народження та святами не вітає та давно до неї не приходив. Уроки вона вчить із мамою або дідусем. Вона хоче залишитися проживати разом із мамою, а не з батьком.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
 
У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
 
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції»                       (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходячи насамперед із інтересів дитини, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визначенні місця проживання дитини з батьком, залишивши місце проживання дитини з матір'ю.
Доводи касаційної скарги про те, що виняткові обставини, які полягають у тому, що відповідач своєю поведінкою завдає шкоди розвитку дитини та відповідач не має самостійного доходу свідчать про неможливість залишення дитини з матір'ю,  не заслуговують на увагу, оскільки ухвалюючи рішення суди виходили насамперед із інтересів дитини.
 
Доводи касаційної скарги про те, що покази дитини в судовому засіданні про те, що вона боїться батька необхідно сприймати критично, оскільки відповідач скористалася можливістю психологічного тиску на дитину, не приймаються до уваги, оскільки зроблені на припущеннях позивача.
 
Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
З огляду на викладене, суди на підставі наданих сторонами доказів дійшли правильного висновку, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги, повно та всебічно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні та обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам ЦПК України.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня      2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний     Г. І. Усик