Постанова 
Іменем України
12 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 333/9010/15-ц
провадження № 61-461св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,          
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,   
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року у складі головуючого судді Боровікової А. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року у складі суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов'язання перенести металевий гараж, посилаючись на те, що відповідачі у порушення будівельних норм встановили металевий гараж, який перешкоджає їй у повній мірі користуватися належною їй на праві власності земельною ділянкою.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником двох земельних ділянок та жилого будинку, розташованих по АДРЕСА_2. Відповідачі, які є власниками суміжної земельної ділянки та жилого будинку по АДРЕСА_1, у порушення п. 3.25 ДБН 360-92 встановили металевий гараж на відстані менше 10 метрів від будинку позивача, чим порушують право останньої на користування майном.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня                2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року, позов задоволено. Усунено ОСОБА_4 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою АДРЕСА_2. Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перенести металевий гараж на території земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на відстань 10 метрів від належного ОСОБА_4 жилого будинку літ. «В» за адресою: АДРЕСА_2. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що для здійснення позивачем прав власника щодо користування й розпорядження належним їй майном та земельними ділянками існують перешкоди з боку відповідачів, які полягають у встановленні останніми на не відповідній вимогам чинного законодавства відстані від жилого будинку позивача металевого гаражу.
У поданій 27 грудня 2016 року касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від                 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від           01 грудня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
04 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що 22 липня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подано заяву про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції. 03 жовтня 2016 року у задоволенні зазначеної заяви відмовлено. Також до суду першої інстанції було подано клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, однак у порушення вимог статті 168 ЦПК України таке клопотання не розглянуто, ухвала не постановлена. Апеляційним судом проігноровані клопотання щодо: оголошення перерви для оформлення клопотання про призначення експертизи, усне призначення експертизи, відкладення розгляду апеляційної скарги для ознайомлення з матеріалами справи, виклик судового експерта ОСОБА_7, яким складено висновок експертного дослідження від 04 грудня 2015 року. Щодо цих клопотань суд не постановлював ухвал, що є грубим порушенням норм процесуального закону, а саме положень статті 168 ЦПК України. Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій порушено принцип змагальності сторін (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України). При ухвалені судових рішень судами попередніх інстанцій застосовано закон, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин. Гараж не є об'єктом нерухомості в розумінні частини першої статті 181 ЦК України, а тому до вказаного майна не підлягають застосуванню норми ДБН 360-92 Державні будівельні норми «Містобудування Планування і забудова міських і сільських поселень».
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є власником жилого будинку та двох земельних ділянок площами 0,0177 га та 0,0088 га, розташованих по АДРЕСА_2.
ОСОБА_5 є власником суміжної земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_1. 
Відповідно до договору дарування від 06 листопада 2015 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 жилий будинок по АДРЕСА_1. 
ОСОБА_5 встановив на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у               м. Запоріжжі металевий гараж у той час, коли він був власником жилого будинку, розташованого за цією адресою.
Відповідно до договору встановлення сервітуту щодо житла від                          06 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий номер 2537, ОСОБА_5 належить право користування (сервітут) жилим будинком літ. «Н» та жилим будинком літ. «Б» за адресою: м. Запоріжжя, АДРЕСА_1.
20 червня 2015 року позивач звернулась до КП «Водоканал» з листом про проведення перевірки відповідності встановленого ОСОБА_5 металевого гаражу на АДРЕСА_1 в охоронній зоні водогону та на межі «Червоної лінії».
30 червня 2015 року позивач звернулась до Головного управління Державної служби України з надзвичайний ситуацій у Запорізькій області з листом про проведення перевірки відповідності встановленого відповідачем ОСОБА_5 металевого гаражу на АДРЕСА_1 вимогам норм та правил пожежної безпеки.
06 серпня 2015 року Головне управління Державної служби України з надзвичайний ситуацій у Запорізькій області листом № 1868 повідомило позивача про те, що відстань від встановленої споруди (металевого гаражу) до жилого будинку на АДРЕСА_2 становить 1,1 метра, що суперечить вимогам пункту 3.25 додатку 3.1. табл. ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».
Листом від 25 вересня 2015 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області повідомило, що протипожежні відстані між жилими будинками та господарськими спорудами необхідно приймати відповідно до вимог додатку 3.1. табл. ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».
Відповідно до «додатку Б» ДБН В.2.3-15:2007. «Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів» гараж - це будинок (споруда), частина будинку (споруди) або комплекс будинків (споруд) з приміщеннями для постійного або тимчасового зберігання, а також елементами технічного обслуговування легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів.
Згідно із підпунктом 3.25* ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також віддаленість ємкостей горючої рідини на присадибній ділянці (при опаленні будинків рідким паливом) слід приймати відповідно до протипожежних вимог (додаток 3.1). 
Відповідно до підпункту 3.25а* ДБН 360-92 відстань між жилими будинками та господарськими будівлями і спорудами слід приймати відповідно до санітарних норм за таблицею 3.2а, але не менше протипожежних норм згідно з таблицею 1 додатка 3.1. 
Згідно із додатком 3.1, Таблиця 1 ДБН 360-92 відстань до будинку при ступені вогнестійкості будинку «ІІІ» повинна становити 10 метрів.
У висновку експертного дослідження від 04 грудня 2015 року зазначено, що розташування металевого гаражу на АДРЕСА_1 порушує вимоги нормативно-правових актів у галузі будівництва, а саме підпункт 3.25 додатку 3.1 ДБН 360-92, оскільки металевий гараж, розташований ОСОБА_5 відноситься до ступеню вогнестійкості - IIIа, в свою чергу жилий будинок позивача - до ступеню вогнестійкості-III, а тому відстань між такими сусідніми блоками має бути не менше 10 метрів.
Відповідно до статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні враховуватися законні інтереси та вимоги власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.
Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення.
Статтею 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном (статті 152 ЗК України та 391 ЦК України).
З аналізу наведених норм права необхідно дійти висновку, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Частиною першою статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Отже, задовольняючи позов суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки, у порушення у порушення п. 3.25 ДБН 360-92, металевий гараж відповідачів встановлений на відстані менше 10 метрів від будинку позивача. 
Доводи ОСОБА_6 про те, що у порушення вимог статті 168 ЦПК України судом першої інстанції не розглянуто клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом частини першої статті 232 ЦПК України 2004 року під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд повинен встановити наявність, або відсутність таких обставин: 1) відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин; 2) докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу про те, що апеляційним судом були проігноровані клопотання щодо: оголошення перерви для оформлення клопотання про призначення експертизи, усне призначення експертизи, відкладення розгляду апеляційної скарги для ознайомлення з матеріалами справи, виклик судового експерта ОСОБА_7, яким складено висновок експертного дослідження від 04 грудня 2015 року, та за їх результатами судом не було постановлено ухвал, є помилковими та спростовують матеріалами справи. Як вбачається з журналу судового засідання, судом апеляційної інстанції зазначені клопотання були розглянуті та за їх результатами судом постановлено протокольні ухвали про відмову в їх задоволенні (а. с. 168).
Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ДБН 360-92, так як металевий гараж не відноситься до нерухомого майна, є помилковими, оскільки відповідно до таблиці 1 додатку 3.1. та підпункту 3.25* ДБН 360-92 відстань до будинку при ступені вогнестійкості будинку «ІІІ» повинна становити 10 метрів. Установивши, що гараж відповідачів розташований на відстані менше 10 метрів до житлового будинку позивача, який відноситься до ступеня вогнестійкості будинку «ІІІ», дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідачі розмістили гараж з порушенням вищезазначених норм ДБН.
Судами першої та апеляційної інстанцій на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його
не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження, виконання судового рішення за результатами його перегляду підлягає поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня              2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня   2016 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року.
Постанова оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
 
                                                                                                                        В.О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        Г.І. Усик