Постанова 
Іменем України              
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 296/1507/16-ц
 
провадження № 61-12309св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
представник позивача - ОСОБА_3,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,
представник відповідача - Перков Георгій Олександрович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду 
м. Житомира від 13 травня 2016 року в складі судді Драча Ю. І. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Галацевича О. М., Широкової Л. В., Якухна О. М.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - 
ТОВ «ЛК «Ваш Авто») про визнання договору припиненим та недійсним та стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 11 листопада 2015 року між ним та 
ТОВ «ЛК «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 001135, за умовами якого предметом лізингу, на його думку, мав стати транспортний засіб МТЗ КИЙ-425, вартістю 68 000,00 грн та за умовами якого він здійснив платіж у розмірі вартості. При цьому під час підписання договору марка та модель у пункті 1.1 договору вказані не були. Після підписання указаного договору представником відповідача предметом фінансового лізингу було указано МТЗ КИЙ-14102, про купівлю-продаж якого вони не домовлялись. Не маючи бажання продовжувати дію договору фінансового лізингу від 11 листопада 2015 року № 001135 він звертався до відповідача із заявою про зміну умов договору щодо його предмета, повернення коштів у разі невнесення таких змін та 26 листопада 2015 року - про відкликання згоди на укладення договору, проте указані заяви не були розглянуті.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати договір фінансового лізингу від 11 листопада 2015 року № 001135 припиненим та недійсним та стягнути з відповідача на його користь сплачені ним кошти у розмірі 68 680,00 грн, а також витрати на правову допомогу - 2 500,00 грн.
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 11 листопада 2015 року 
№ 001135, укладений між ТОВ «ЛК «Ваш Авто» та ОСОБА_2
Стягнуто з ТОВ «ЛК «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 68 000,00 грн, витрати на правову допомогу - 2 500,00 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що є правові підстави для визнання договору недійсним та стягнення сплачених відповідно до нього грошових коштів, оскільки умови оскаржуваного договору, відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, можлива зміна яких зумовить зміну інших істотних положень договору.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вимог позивача та вийшов за межі позовних вимог, ухваливши рішення про визнання договору недійсним та застосував наслідки недійсності правочину у той час як такі не заявлялись. Крім того вважав, що спосіб, обраний позивачем, як припинення зобов'язання, ні відповідним законодавством, ні умовами укладеного договору не передбачено. Разом з тим, позивачу було роз'яснено, що відмова у задоволенні позову не позбавляє його права обрати правильний спосіб захисту свого права на звернення з відповідним позовом до суду.
У березні 2017 року ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу від 11 листопада 2015 року № 001135 та рішення апеляційної інстанцій та ухвалити у скасованій частині рішення суду першої інстанції нове рішення, яким визнати оскаржуваний договір фінансового лізингу припиненим.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій було порушено його право як споживача.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
05 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Судами встановлено, що 11 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 001135, предметом якого став транспортний засіб - трактор МТЗ-КИЙ 425, вартістю 68 000,00 грн.
 
Згідно з пунктом 1.7 указаного договору трактор передається у користування ОСОБА_2 протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст. 9 цього договору.
 
На виконання умов договору ОСОБА_2 згідно з квитанціями від 11 листопада 2015 року № 1504 та № 1522 відповідно, було внесено кошти в сумі 10 500,00 грн та 57 500,00 грн на рахунок ТОВ «ЛК «Ваш Авто».
 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті                    203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
 
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
 
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
 
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
 
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи  умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). 
 
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. 
 
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. 
 
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
 
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. 
 
Судом першої інстанції не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. 
 
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм(оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. 
 
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. 
 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 
від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.
 
Встановлено, що договір фінансового лізингу від 11 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Ваш Авто», нотаріально посвідчено не було. 
 
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про задоволення позову лише у зв'язку із несправедливими умовами та відсутністю ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо нотаріального посвідчення спірного договору, однак суд правильно вирішив справу по суті, а з урахуванням того, що внаслідок винесення колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду власного рішення результат по суті не зміниться, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі, як помилково скасоване.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції з підстав виходу за межі позовних вимог судом, вважаючи, що позивач заявляв вимоги лише щодо визнання спірного договору припиненим, не звернув уваги на посилання позивача у позовній заяві на вимоги статей 203, 215, 236 ЦК України щодо недійсності правочину.
 
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року скасувати та рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2016 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            М. Є. Червинська
Судді:                                                                                      Н. О. Антоненко
В.І. Журавель
                                                                                       В.М. Коротун
В.І. Крат