ПОСТАНОВА
Іменем України

19 вересня 2018 року 
Київ
справа №П/811/7/18
адміністративне провадження №К/9901/57523/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № П/811/7/18
за позовом ОСОБА_3 
до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області,
третя особа: Приватне підприємство "Альфа-Земпроект"
про визнання протиправною та скасування відмови та зобов'язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року (у складі судді Черниш О.А.) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року (у складі колегії суддів Кругового О.О., Шлай А.А., Прокопчук Т.С.),
В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
02 січня 2018 року ОСОБА_3 (далі - позивач або ОСОБА_3) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі відповідач або ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області), в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області щодо визнання неналежним виконання позивачем вимог статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) щодо письмового повідомлення про замовлення розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання роз'яснення щодо їх застосування, оформлених листом від 02 жовтня 2017 року за №  К-18052/0-12757/0/6-17, визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області щодо заперечення права позивача на замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки «за мовчазною згодою», оформлених листом від 02 жовтня 2017 року за №  К-18052/0-12757/0/6-17.
Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач 15 червня 2017 року звернувся до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області з заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) на території Миколаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області для ведення фермерського господарства із земель фермерського господарства «ОСОБА_4». у зв'язку з тим, що у місячний строк з дня подання цієї заяви відповіді від ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області він не отримав, тому, користуючись правом «мовчазної згоди», 25 липня 2017 року звернувся до ПП «Альфа-Земпроект» та замовив розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, про що уклав договір на проведення проектно-вишукувальних робіт з розробкою науково-технічної продукції №  2017/317-03 від 25 липня 2017 року. 04 вересня 2017 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення про замовлення розроблення проекту землеустрою, додавши до нього копію договору на виконання робіт із землеустрою. Листом від 02 жовтня 2017 року за №  К-18052/0-12757/0/6-17 ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомило позивача, що його повідомлення від 04 вересня 2017 року не може вважатися належним виконанням вимоги статті 118 ЗК України та мало бути подане у місячний строк з дня замовлення розробки проекту землеустрою.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано тим, що позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дій ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, не погоджуючись зі змістом його листа № К-18052/0-12757/0-6-17 від 02 жовтня 2017 року, наданого у відповідь на повідомлення про замовлення розроблення проекту землеустрою за принципом мовчазної згоди. Між тим, у цьому листі жодних розпорядчих дій або рішень, які б мали будь-які правові наслідки для позивача, не викладено. Зміст такого листа не може бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року і прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга подана 24 липня 2018 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 серпня 2018 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № П/811/7/18, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 19 вересня 2018 року. 
При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками клопотань заявлено не було.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 у червні 2017 року звернувся до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення із земель державної власності сільськогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ОСОБА_4 (кадастровий НОМЕР_1) згідно державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №16, земельної ділянки орієнтовною площею 6,2496 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, у власність (шляхом безоплатної передачі) для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства. Вказана заява з додатками зареєстрована в ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області 15 червня 2017 року за №  К-12583/0/5-17. 
Не одержавши відповіді на заяву, позивач 25 липня 2017 року уклав з ПП "Альфа-Земпроект" договір на проведення проектно-вишукувальних робіт з розробкою науково-технічної продукції №  2017/317-03, за умовами якого позивач доручає, а ПП "Альфа-Земпроект" зобов'язується розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у розмірі земельної частки (паю) у власність (шляхом безоплатної передачі) на підставі абзацу 3 частини сьомої статті 118 ЗК України (по мовчазній згоді), орієнтовною площею 62496 кв. м., що розташована за адресою: Кіровоградська область, Кіровоградський район, Миколаївська сільська рада, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Початок робіт - 25 липня 2017 року, закінчення - не пізніше 21 лютого 2018 року.
02 вересня 2017 року позивач надіслав ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомлення, в якому вказав, що оскільки на свою заяву від 15 червня 2017 року він не отримав відповідь, то у нього є право на розроблення проекту землеустрою без надання дозволу (по принципу мовчазної згоди). До повідомлення додав копію договору на виконання робіт із землеустрою №  2017/317-03 від 25 червня 2017 року, укладеного з ПП "Альфа-Земпроект". Вказане повідомлення зареєстроване в ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області 04 вересня 2017 року за № К-18052/0/5-17. 
Розглянувши це повідомлення, ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області направило на адресу позивача та ПП "Альфа-Земпроект" лист № К-18052/0-12757/0/6-17 від 02 жовтня 2017 року, у якому повідомило, що на заяву ОСОБА_3 від 15 червня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою було надано лист-відповідь від 13 липня 2017 року № К-12583/0-9440/0/6-17. Відповідач також вказав, що повідомлення позивача від 04 вересня 2017 року за № К-18052/0/5-17 не може вважатися належним виконанням вимог статті 118 ЗК України, а відповідно до статті 28 Закону України "Про землеустрій" розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. 
Вважаючи дії відповідача щодо невизнання виконання позивачем вимог статті 118 ЗК України та заперечення права позивача на замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки «за мовчазною згодою», оформлених листом від 02 жовтня 2017 року №  К-18052/0-12757/0/6-17, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що судами неправильно розтлумачено норми Земельного кодексу України та не застосовано Положення про Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року №  308. Також зазначає, що судами неправильно застосовано положення Наказу Держгеокадастру від 15 жовтня 2015 року №  600 «Про затвердження Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру» та неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення протиправності дій Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.   
27 серпня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому відповідач зазначає, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, доводи заявника касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні, також просить залишити без задоволення касаційну скаргу позивача.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД 
Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частин першої та другої статті116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно частини першої статті118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Згідно частин восьмої-десятої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року та постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тож суди попередніх інстанцій мали з'ясувати, зокрема, чи було оскаржувані дії та рішення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області здійснені, зокрема, у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи були такі дії (бездіяльність) здійснені пропорційно та своєчасно.
Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.
Таким чином, нормами ЗК України передбачено обов'язок органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування прийняття рішень про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність.
Отже, з моменту отримання заяви особи про надання дозволу на розроблення проекту призначення із земель державної власності у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, відповідач повинен був у місячний строк перевірити цю заяву на відповідність її вимогам статей 116, 118, 121 ЗК України і за наслідками перевірки - дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (видати відповідний наказ) або, у разі виявлення обставин, передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України, надати мотивовану відмову у наданні дозволу. Неприйняття жодного з рішення за заявою протягом зазначеного строку визнавалося б мовчазною згодою на надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. 
Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій із наданої відповідачем реєстраційно-контрольної картки, заведеної відповідно до Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої наказом Держгеокадастру №  600 від 15 жовтня 2015 року, Інструкції з діловодства за зверненнями громадян у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальних органах, затвердженої наказом Держгеокадастру №  153 від 12 липня 2017 року, заява ОСОБА_3 про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою від 15 червня 2017 року була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області. За наслідками розгляду цієї заяви позивачу 13 липня 2017 року, в межах місячного строку, встановленого частиною сьомою статті 118 ЗК України, надано відмову у задоволенні його заяви, мотиви якої викладені у листі № К-12583/0-9440/0/6-17 від 13 липня 2017 року. 
Правомірність цієї відмови та обставини її направлення на адресу позивача не є предметом спору у цій справі. 
Тобто, встановлені обставини справи свідчать, що позивачу у строк визначений статтею 118 ЗК України було направлено відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, що виключає можливість застосування позивачем принципу «мовчазної згоди» із вказаного питання.
Таким чином, суди попередніх інстанцій за наслідками розгляду справи правильно встановили відсутність протиправного заперечення відповідачем права позивача на отримання «мовчазної згоди» на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. 
При цьому, як вбачається з адміністративного позову, позивач фактично оскаржує зміст листа відповідача № К-18052/0-12757/0/6-17 від 02 жовтня 2017 року, надісланого у відповідь на повідомлення про замовлення ОСОБА_3 проекту землеустрою. У цьому листі додаткового повідомлено позивача про прийняте відносно його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою рішення, викладеного у листі №  К-12583/0-9440/0/6-17 від 13 листопада 2017 року, тобто лист від 02 жовтня 2017 року є суто інформативним, та таким, що сам по собі не породжує, не змінює та не припиняє права та обов'язки позивача. 
Враховуючи викладене вище, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанції, які відмовляючи у задоволенні позову дійшли висновку, що лист №  К-18052/0-12757/0/6-17 від 02 жовтня 2017 року не є рішенням суб'єкта владних повноважень, яким вирішено права або інтереси позивача, а тому сам лист та його зміст не можуть бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, за винятком спорів щодо доступу осіб до інформації, своєчасності та повноти її отримання. 
Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).
У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від  09 грудня 1994 року,  серія A,303-A,  п.  29). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                                    М.І. Гриців 
                                                                                                    Н.В. Коваленко