Постанова
Іменем України
 
05 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 676/5907/15-ц
 
провадження № 61-19568св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, виконавчий комітет Слобідо-Кульчієвецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: П'єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І., від 05 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
31 серпня 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Слобідо-Кульчієвецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 
ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частини будинку.
 
Позовна заява мотивована тим, що у 1990 році вони разом з батьками - ОСОБА_5 та ОСОБА_9 почали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. Оскільки у батьків були відсутні достатні кошти на будівництво житлового будинку, вони були змушені поїхати до Королевства Іспанії, звідки надсилали кошти на будівництво. ІНФОРМАЦІЯ_1 року їх батько ОСОБА_9 помер. Зазначають, що після смерті батька їм стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Слобідо-Кульчієвецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області 
від 13 січня 2011 року № 5 ОСОБА_9 було надано дозвіл оформити право власності на спірний будинок, а 18 грудня 2012 року останній отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. На думку позивачів, приймаючи рішення про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно лише на ім'я ОСОБА_9, виконавчий комітет сільської ради не врахував їх частки у майні, оскільки будинок будувався, у тому числі, і за їхні кошти, чим порушив їх права на набуття майна у власність.
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили визнати частково недійсними рішення виконавчого комітету Слобідо-Кульчієвецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області від 13 січня 
2011 року № 5 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно 
від 18 грудня 2012 року серії НОМЕР_1; визнати за кожною з них право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1.
 
Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області, у складі судді Стельмах Д. В.,від 25 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. 
 
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 05 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, оскільки позивачі та їх представник 15 липня 2016 року та 25 липня 
2016 року повторно не з'явилися у судове засідання, а суд у порушення вимог пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) розглянув справу по суті позовних вимог, не залишивши при цьому позовну заяву без розгляду. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог.
 
У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 12 січня 2017 року, 
ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити позовну заяву без розгляду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у порушення         статті 310 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), скасувавши рішення суду першої інстанції з підстав порушення пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України, не залишив позовну заяву без розгляду. 
 
У запереченні (відзиві) на касаційну скаргу ОСОБА_7 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 без задоволення, посилаючись на те, що станом повторна неявка представника позивачів у судове засідання для участі у дебатах є проявом зловживання процесуальними правами. Жодних порушень стосовно повідомлення про розгляд справи ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом допущено не було. Апеляційний суд дослідив усі обставини справи та прийняв рішення по суті позовних вимог у відповідності до статті 309 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій).
 
18 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом 
ОСОБА_9., ОСОБА_4 до ОСОБА_5, виконавчого комітету Слобідо-Кульчієвецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково недійсними рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину будинку призначено до судового розгляду. 
 
Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що рішенням виконавчого комітету Слобідо-Кульчієвицької сільської ради від 13 січня 2011 року надано дозвіл ОСОБА_9 на оформлення права власності на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1, на підставі якого 
18 грудня 2012 року ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.
 
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зазначали, що виконавчий комітет сільської ради, ухвалюючи рішення та видаючи свідоцтво про право власності на житловий будинок, повинен був визнати право власності на спірний будинок і за ними також, оскільки його будівництво здійснювалось, у тому числі, за рахунок грошових коштів позивачів, а тому їх частки у зазначеному будинку повинні бути враховані.
 
За змістом частини першої, четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
 
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. 
 
Відповідно до частини першої, другої статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласника або законом. 
 
Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. 
 
Встановивши, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок побудовано за рахунок спільної співпраці та за спільні кошти сторін, не надали доказів укладення письмової угоди між сторонами щодо спільного будівництва та розподілу часток у спільній власності, перерахування позивачами коштів саме на будівництво та у період його проведення апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що 15 липня 2016 року позивачі та їх представник не з'явилися у судове засідання, хоча представник позивачів був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, про що свідчить його розписка (а. с. 206 т. 1).
 
15 липня 2016 року представник позивачів подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 25 липня 
2016 року, у зв'язку з тим, що він у цей день буде перебувати у м. Чернівці 
(а. с. 208 т. 1).
22 липня 2016 року представник позивачів подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 25 липня 
2016 року, у зв'язку з тим, що він перебуває у щорічній відпустці з 18 липня 2016 року по 03 серпня 2016 року (а. с. 212 т. 1).
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій) суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
 
Згідно з частиною першою статті 38 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій) сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім срав про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.
 
Встановивши, що позивачі брали участь у справі через свого представника (а. с. 4-5 т. 1) ОСОБА_10., який був належним чином повідомлений про дату та час судових засідань, які відбулися 15 липня 2016 року та 25 липня 2016 року, апеляційний дійшов обґрунтованого висновку про недотримання судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки представник позивача повторно не з'явився у судове засідання, ані від нього, ані від позивачів не надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.
 
В той же час суд апеляційної інстанції переглянув справу з дотриманням вимог ЦПК України, ухваливши законне і обґрунтоване рішення. Права позивачів під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції порушені не були.
 
Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Колегія суддів дійшла висновку про те, що порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, не вплинули на правильність вирішення спору, оскільки станом на 15 липня 2016 року (перша неявка позивачів) справа перебувала на стадії судових дебатів, а до цього представник позивачів особисто брав участь у справі, подавав докази, надавав пояснення, тому принцип змагальності сторін порушено не було. 
Крім того, позивачі чи їх представник не скористалися своїм правом та не подали заяву про залишення позову без розгляду, не заявляли такої вимоги у прохальній частині апеляційної скарги, а, навпаки, просили апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
  Є. В. Синельников
 
  С. Ф. Хопта
 
  Ю. В. Черняк