Постанова
Іменем України
 
31 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 750/793/17
провадження № 61-29134ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2,
третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в Чернігівській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2017 року у складі судді Карапута Л. В. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., і касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 26 лютого 2015 року між сторонами у спрощений спосіб було укладено договір купівлі-продажу кондиціонера марки «Toshiba RAS-18N3KVR-E/RAS-18N3AVR-E». 
Цього ж дня нею сплачено 40 113 грн за вказаний кондиціонер, що підтверджується товарним чеком від 26 лютого 2015 року № 260215-01. 
Проте відповідач кондиціонер їй не передав та кошти, сплачені за товар, не повернув. 
На неодноразові вимоги повернути сплачені кошти відповідач не реагує, що примусило її звернутись до управління Держпродспоживслужби, правоохоронних органів та до суду.
 
Враховуючи викладене вище, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд розірвати договір купівлі-продажу кондиціонера марки «Toshiba RAS-18N3KVR-E/RAS-18N3AVR-E», укладений між сторонами 26  лютого 2015 року, стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь вартість кондиціонера марки «Toshiba RAS-18N3KVR-E/RAS-18N3AVR-E» у сумі 40 113 грн., 3 % річних в сумі 2 621,08 грн., 16 245,76 грн. інфляційних нарахувань та 10 000 грн. моральної шкоди.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Розірвано договір купівлі-продажу кондиціонера «Toshiba RAS-18N3KVR-E/RAS-18N3AVR-E», укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за товарним чеком від 26 лютого 2015 року № 260215-01. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів, сплачених згідно із товарним чеком від 26 лютого 2015 року № 260215-01 у розмірі 40 113 грн., 3 % річних - 2 621,08 грн, інфляційні нарахування - 16 245,76 грн., а всього - 58 979,84 грн. 
В іншій частині позову відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судового збору.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що доводи ОСОБА_1 в частині позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу, стягненню з відповідача на її користь вартості оплаченого товару, 3 % річних та інфляційних нарахувань знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Водночас, позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання їй будь-якими діями відповідача моральної шкоди.
 
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу кондиціонеру «Toshiba RAS-18N3KVR-E/RAS-18N3AVR-E» та про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 2 621,08 грн., інфляційних нарахувань - 16 245,76 грн. скасовано, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у позові у цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в зазначеній частині та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що вирішуючи вказаний спір, судом першої інстанції помилково застосовано норми ЦК України, які регулюють правовідносини за договором позики, а тому посилання позивача на необхідність стягнення компенсаційних виплат на підставі статті 625 ЦК України є необґрунтованими. Крім того, підстави, на які ОСОБА_1 посилалася у позовній заяві для розірвання договору купівлі-продажу, не узгоджуються з положеннями статті 693 ЦК України. 
 
У серпні 2017 року ФОП ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів» та частину першу статті 707 ЦК України, оскільки за їх змістом покупець (споживач), в першу чергу, має право обміняти непродовольчий товар. Можливість повернення грошових коштів у споживача виникає лише за умови відсутності аналогічного товару в продажу, що унеможливлює здійснити його заміну. Вимог щодо обміну товару позивачем не заявлено, а тому суд дійшов передчасного висновку про необхідність розірвання договору купівлі-продажу та повернення сплачених за товар грошових коштів.
Апеляційний суд під час вирішення спору обмежився посиланням на загальні положення про договір купівлі-продажу, не надавши пріоритет нормам статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів» та параграфу 2 глави 54 ЦК України, що регулюють засади здійснення роздрібної купівлі-продажу. Указаними нормами врегульовано порядок та строки передачі товару покупцю, а також правові наслідки за їх недотримання, які передбачають повернення грошових коштів, у тому числі і у випадку, коли товар у визначений сторонами і законодавством строк не передано покупцю.
Помилковими є висновки апеляційного суду щодо відсутності доказів передачі кондиціонера ОСОБА_1 після його оплати, а також непоінформованість покупця про готовність продавця передати їй товар, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи та не узгоджуються з положеннями статті 664 ЦК України.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що між сторонами спору укладено договір роздрібної купівлі-продажу, а тому апеляційним судом помилково застосовано вимоги статті 693 ЦК України замість статті 698 цього Кодексу. З огляду на викладене не заслуговують на увагу висновки апеляційного суду щодо внесення нею саме попередньої оплати за товар. Вважає, що неотримання від продавця товару за умови його повної оплати є істотним порушенням умов договору купівлі-продажу, а тому наявні правові підстави щодо його розірвання з огляду на вимоги статті 651 ЦК України. Застосована судом стаття 693 ЦК України не регулює відносини з приводу підстав розірвання договору купівлі-продажу.
Крім того, висновок апеляційного суду щодо неможливості стягнення з відповідача 3 % річних та суми інфляційних втрат не ґрунтується на вимогах закону.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2017 року в указаній справі прийнято до провадження.
 
Заперечуючи проти доводів касаційної скарги ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_3 вказувала на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначала, що посилання заявника на наявність у нього на складі товару, придбаного ОСОБА_1 спростовується матеріалами кримінального провадження від 19 травня 2015 року № 42015270010000159. Також вказувала про неможливість застосування до спірних правовідносини положень статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 707 ЦК України, які регулюють порядок обміну непродовольчого товару належної якості на аналогічний, оскільки нею заявлено вимоги саме про повернення суми попередньої оплати. 
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ФОП ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, тоді як касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 лютого 2015 року ОСОБА_1 у приміщенні магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, здійснила на ім'я ФОП ОСОБА_2 передплату вартості кондиціонера «Toshiba RAS-18N3KVR-E/RAS-18N3AVR-E» у сумі 40 113 грн. Вказану суму позивач сплатила готівкою, що підтверджується виданим їй відповідачем товарним чеком від 26 лютого 2015 року № 260215-01 та не заперечується сторонами (а. с. 3).
 
ОСОБА_1 неодноразово зверталася до ФОП ОСОБА_2 із вимогою про повернення сплачених коштів у зв'язку із порушенням відповідачем строку поставки їй товару.
 
19 травня 2015 року звернення ОСОБА_1 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015270010000159 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України за фактом заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами в сумі 40113 грн. шляхом обману.
 
Постановою від 09 лютого 2017 дане кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю у діях ФОП ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України (а. с. 94). 
 
23 грудня 2016 ОСОБА_1 повторно зверталася з письмовою заявою до відповідача з вимогою повернення коштів за кондиціонер (а. с. 15).
 
24 січня 2017 ОСОБА_2 на вимогу позивача від 23 грудня 2016 надав письмову відповідь, в якій повідомив ОСОБА_1, що договір купівлі-продажу був ним виконаний, зокрема, придбаний кондиціонер 26 лютого 2015 року в приміщенні магазину був виданий їй особисто, однак вона відмовилась від прийняття вказаного товару по причині проведення ремонту в квартирі, тому вказаний товар зберігався на складі по АДРЕСА_2. Договори про зберігання та доставку товару не укладалися. Придбаний кондиціонер покупець має право прийняти в приміщенні складу в зручний час (а. с. 37).
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Згідно зі статтею 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. 
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
 
Частинами другою та третьою статті 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.
 
Встановлено та не заперечується сторонами справи, що на момент звернення до суду з указаним позовом, товар за договором, укладеним 26 лютого 2015 року, покупцю ОСОБА_1 не переданий.
 
Таким чином, аналізуючи зміст указаних вище матеріально-правових норм, можна дійти висновку, що в такому випадку право покупця вимагати від продавця передання йому товару, за який було сплачено передплату (повну його вартість), не є абсолютним, та не може ставитись в залежність від наявності будь-яких об'єктивних чи суб'єктивних обставин, які б унеможливлювали дотримання обумовленого сторонами строку виконання договору.
 
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що в першу чергу підлягає вирішенню питання про передачу позивачу наявного у нього товару, не є обґрунтованими, оскільки вимоги ОСОБА_1 про повернення коштів, сплачених за товар, узгоджуються з положеннями статті 693 ЦК України.
 
Не є також аргументованими посилання ОСОБА_2 на необхідність урахування у даному випадку положень статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаною статтею регулюються відносини, що виникають між продавцем та покупцем під час повернення чи обміну непродовольчого товару належної якості, тобто відносини, які стосуються фактично переданого споживачу товару.
 
Доводи касаційної скарги щодо помилкового застосування апеляційним судом положень параграфу 2 глави 54 ЦК України «Купівля-продаж» замість норм параграфу 1 цієї глави, що регулюють засади здійснення роздрібної купівлі-продажу, є також необґрунтованими, оскільки зміст указаних норм не виключає можливості їх одночасного застосування під час кваліфікації спірних правовідносин.
 
Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги наявністю правових підстав виключно для повернення їй суми грошових коштів, передбачених частиною другою статті 693 ЦК України.
Водночас, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про розірвання договору купівлі-продажу, апеляційним судом зазначено про те, що положення статті 693 ЦК України таких підстав не містять.
 
Колегія суддів вважає такий висновок помилковим.
 
Положення статті 693 ЦК України визначають можливість, умови та порядок здійснення покупцем попередньої оплати товару за домовленістю сторін.
 
Звертаючись до суду з вимогою про розірвання договору купівлі-продажу, позивач посилалася на положення статті 651 ЦК України, якою передбачено підстави для зміни або розірвання договору.
 
Сторонами у справі не заперечується виникнення між ними договірних правовідносин щодо купівлі-продажу кондиціонера; ними погоджено вартість товару та строки виконання зобов'язань.
Таким чином, сторонами погоджено істотні умови договору.
 
Аргументів щодо неможливості розірвати спірний договір купівлі-продажу з огляду на положення статті 651 ЦК України апеляційним судом не зазначено.
 
Крім того, вирішуючи питання про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України, апеляційний суд вважав, що такі позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки спеціальною нормою, яка регулює порядок нарахування процентів на суму попередньої оплати у даному випадку, є стаття 536 ЦК України. 
 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками апеляційного суду, з урахуванням наступного.
 
Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо передачі оплаченого товару, відмовився повернути покупцеві сплачену за товар суму коштів і, таким чином, з березня 2015 року по травень 2017 року користувався чужими грошовими коштами, а тому відповідно до вимог статті 625 ЦК України зобов'язаний сплатити три проценти річних та інфляційні втрати.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.
 
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.
 
Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. 
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
 
Відповідач не заперечує факт отримання грошових коштів від позивача в якості оплати товару.
Встановивши, що у визначений сторонами строк товар покупцеві не передано та кошти продавцем не повернуті, апеляційний суд не звернув увагу, що саме з цього моменту у відповідача виникло грошове зобов'язання перед позивачем, а тому ОСОБА_1 як кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Судові рішення в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди заявниками не оскаржуються, а тому в касаційному порядку в цій частині не переглядаються.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішень апеляційного суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року, перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
 
Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Згідно статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 827,76 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2017 року скасувати. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2017 року залишити в силі.
 
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 827 (вісімсот двадцять сім) грн. 76 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                                 Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Є. В. Синельников
 
                                                                                                            С. Ф. Хопта 
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк