Постанова
Іменем України 
 
20 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 335/7691/16-ц 
провадження № 61-18926св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_4,
відповідачі: Головне управління Національної поліції у Запорізькій області, Державна казначейська служба України, ОСОБА_5, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у складі судді Шалагінової А. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. В., Спас О. В.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому                       з урахуванням уточнень просив стягнути з Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, Державної казначейської служби України,                    ОСОБА_5, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області по 5 000,00 грн із кожного на відшкодування моральної шкоди, завданої йому діями та бездіяльністю слідчого слідчого відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області ОСОБА_5
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 липня 2015 року він, керуючи автомобілем «BMW 520I», реєстраційний номер НОМЕР_1, скоїв зіткнення з автомобілем                       «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія                          ОСОБА_7, внаслідок чого пасажир цього транспортного засобу                   ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження.
Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 вересня                    2015 року його (позивача) було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з примиренням з потерпілим.
Під час досудового розслідування слідчий слідчого відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області ОСОБА_5 допустив грубі порушення вимог закону, зокрема, постановою від 14 серпня 2015 необґрунтовано відмовив у поверненні належного йому автомобіля, який було вилучено на підставі ухвали слідчого судді, після закінчення строку дії цієї ухвали. Під час підготовчого судового засідання в суді він подав скаргу на бездіяльність слідчого, яка 31 серпня                   2015 року була задоволена Комунарським районним судом міста Запоріжжя.
Крім того, 14 серпня 2015 року слідчий ОСОБА_5. прийняв постанову про направлення матеріалів кримінального провадження до Державної автоінспекції  з обслуговування адміністративної території міста Запоріжжя Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області для притягнення його (позивача) до адміністративної відповідальності за статтею 122-4 КУпАП. Однак постановою апеляційного суду Запорізької області                             від 12 жовтня 2015 року провадження було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Він звернувся зі скаргою про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого ОСОБА_5., під час розгляду якої порушення вимог закону слідчим знайшли часткове підтвердження.
Посилаючись на норми статей 1172, 1174, 1176 ЦК України, просив позов задовольнити.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено як наявність дій чи бездіяльності відповідачів, які спричинили йому моральну шкоду, так і наявності самої шкоди. ОСОБА_4 не є власником автомобіля «BMW 520I», реєстраційний номер НОМЕР_3, який був учасником дорожньо-транспортної пригоди.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року  рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався при зверненні з цим позовом.
У квітні 2017 року ОСОБА_4 через свого представника                   ОСОБА_9подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, статей 1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.
У травні 2017 року Запорізьке міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просять залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що суди всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року                   № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності                          15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 335/7691/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що 07 липня 2015 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем «BMW 520I», реєстраційний номер НОМЕР_3, рухаючись у напрямку вулиці Жасмінної у місті Запоріжжі, порушив пункт 10.1 Правил дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ-1102», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_7, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_8, який знаходився в автомобілі «ЗАЗ-1102» як пасажир, отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 вересня                       2015 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України у зв'язку з примиренням із потерпілим, кримінальне провадження щодо нього закрито.
Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні                              № 12015080010001225 ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 10 липня 2015 року було задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області ОСОБА_5 про тимчасовий доступ до речей і документів та надано дозвіл на тимчасовий доступ та вилучення автомобіля «BMW 520I», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_10 Термін дії ухвали суду до 10 серпня 2015 року.
При цьому, цей автомобіль постановою слідчого ОСОБА_5. від 08 липня                   2015 року визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.
14 серпня 2015 ОСОБА_4, який не є власником автомобіля «BMW 520I», реєстраційний номер НОМЕР_3 звернувся із заявою на адресу слідчого                   ОСОБА_5. про повернення транспортного засобу, який вважав тимчасово вилученим майном.
Постановою слідчого від 14 серпня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 слідчим було відмовлено.
Постанову слідчого позивач оскаржив й ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 31 серпня 2015 року зобов'язано слідчого ОСОБА_5. повернути обвинуваченому ОСОБА_4 вищевказаний автомобіль.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 як на підставу своїх вимог посилався на норми статей 1172, 1176 ЦК України та обґрунтовував заподіяння йому моральної шкоди бездіяльністю слідчого, яка виразилася у неповерненні тимчасово вилученого майна, а також протиправним направленням слідчим матеріалів до ДАІ з метою притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 122-4 КУпАП.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами(статті 1173, 1174 ЦК України).
Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи, оскільки  позивач  не довів  незаконності дій або бездіяльності слідчого ОСОБА_5., а тому за умов відсутності решти складових - наявності шкоди, протиправності дій її завдавача та причинного зв'язку між його діями та шкодою, для виникнення зобов'язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статті 1176 ЦК України підстави відсутні.
Жодним із судових рішень, на які посилається позивач та які визначає підставою для відшкодування йому моральної шкоди, не визнано протиправною бездіяльність слідчого ОСОБА_5. та не встановлено протиправних його дій, тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з цього приводу.
Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,                § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня                 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 березня                  2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                            В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

                                                                                                                      В.І. Крат