Постанова
Іменем України
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 532/712/16-ц
провадження № 61-23963св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2016 року у складі судді: Тесленко Т. В. та рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2016 рокуу складі колегії суддів: Чічіля В. А., Кузнєцової О. Ю., Мартєва С. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. У сторін є син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з рішенням Кобеляцького районного суду від 25 серпня 2011 року відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх сина у розмірі ? частки з усіх видів свого заробітку (доходу) до досягнення дитиною 23 років. Згідно з довідкою-розрахунком від 07 квітня 2016 року за № 16729, виданою державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ, заборгованість на момент досягнення дитиною 23 років за виконавчим листом № 2-501/11 від 25 серпня 2011 року становить 35 772,72 грн. З серпня 2014 року по квітень 2015 року боржник зовсім не сплачував аліменти. Заборгованість становить 8 місяців. ОСОБА_3 сплатив за квітень та травень 2015 року аліменти сумою по 880 грн. З червня 2015 року по квітень 2016 року виплат по аліментах не було. Строк заборгованості становить 10 місяців. Пеня з травня 2015 року по квітень 2016 року складає 3 310,63 грн.
 
У зв'язку із цим позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 37 520,72 грн та неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 3 310,63 грн. 
 
Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментам на утримання сина ОСОБА_3 за виконавчим листом № 2-501/11, виданим 25 серпня 2011 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області в сумі 37 520,72 грн, а також неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 3 310,63 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не сплачував аліменти, тому різниця заборгованості по сплаті аліментів до досягнення сином 23 років, що підлягає до стягнення становить 37 520,72 грн. Крім того із відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня) у зв'язку із несвоєчасною сплатою аліментів у сумі 3 310,63 грн за період з травня 2015 року по 05 квітня 2016 року.
 
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2016 року змінено, виключено із мотивувальної частини рішення шістнадцятий абзац, у якому вказано, що із відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати у сумі 1 222,40 грн. Вказавши, що із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 до сплати підлягають судові витрати у розмірі 671,20 грн. Виключено із резолютивної частини рішення третій абзац, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений нею за подання заяви до суду судовий збір у сумі 1 102,40 грн та 120 грн оплати послуг редакції газети «Зоря Полтавщини» за оголошення у пресі. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, сплачений нею судовий збір за подання до суду позову в сумі 551,20 грн та 120 грн оплати послуг редакції газети «Зоря Полтавщини» за оголошення в пресі. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Рішення суду мотивоване тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про необхідності стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Також апеляційний суд зазначив, що обчислення розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відповідає висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13. Разом із тим суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача подвійний розмір судового збору, тому рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
- ОСОБА_3 сплачував аліменти на утримання сина за виконавчим листом № 2-501/11 від 25 серпня 2011 року на загальну суму 13660,00 грн, і на цю суму має бути зменшена сума заборгованості, що вплине на розмір неустойки (пені);
- суд першої інстанції повинен був ухвалити заочне рішення;
- 17 липня 2015 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області вже було ухвалене рішення по цивільній справі № 532/677/15 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів за виконавчими листами № 2-501/2011 та АЕ-81/1996 на загальну суму 23 427,31 грн. Вказана заборгованість погашена повністю шляхом перерахування грошових коштів 26 вересня 2015 року на рахунок ВДВС Автозаводського району м. Кременчука і 19 жовтня 2015 року виконавче провадження, відкрите за рішенням суду та виконавчим листом № 2/532/296/15 закінчене у зв`язку з його фактичним виконанням;
- суди неправильно застосувати статтю 110 ЦПК України (у редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі), оскільки справа повинна була розглядатися Автозаводським районним судом м. Кременчука, тому що предметом спору є стягнення заборгованості за виконавчим листом;
- оскільки рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 серпня 2011 року вже стягнуто аліменти на утримання дитини і спір про розмір суми аліментів між сторонами відсутній, то заборгованість має бути стягнута державним виконавцем згідно статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а не за рішенням суду.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Згідно рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 серпня 2011 року ОСОБА_3 зобов'язано сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти, на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчання, в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 2011 року і до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
 
Згідно довідки-розрахунку № 16729 від 07 квітня 2016 року заборгованість на момент досягнення сином повноліття становить 19 605,06 грн, а на момент досягнення двадцяти трьох років - 57 125,78 грн.
 
Відповідно до частини другої статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 194 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.
 
Встановивши, що відповідач не сплачував аліменти за виконавчим листом № 2-501/11 від 25 серпня 2011 року у зв'язку із чим утворилася заборгованість, суди зробили правильний висновок про задоволення позову у цій частині.
 
Твердження у касаційній скарзі про те, що спір про розмір суми аліментів між сторонами відсутній і заборгованість має бути стягнута державним виконавцем згідно статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а не за рішенням суду, колегія суддів відхиляє.
 
У частині четвертій статті 195 СК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.
 
Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на момент складання довідки-розрахунку № 16729 від 07 квітня 2016 року), а також статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
 
У частині дев'ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на момент складання довідки-розрахунку № 16729 від 07 квітня 2016 року) передбачено, що спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Аналогічні за змістом положення закріплені у частині восьмій статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
 
Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.
 
Аналіз змісту оскаржених рішень свідчить, що відповідач заперечував розмір заборгованості, вказуючи, що з нього вже було стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за виконавчими листами на загальну суму 23 427,31 грн і вказана заборгованість погашена повністю шляхом перерахування грошових коштів 26 вересня 2015 року на рахунок ВДВС Автозаводського району м. Кременчука на підставі чого було закінчене виконавче провадження. Проте, як встановлено апеляційний судом, рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 липня 2015 року з ОСОБА_3 було стягнуто лише неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу № 2-501/11, виданому 25 серпня 2011 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області в сумі 7 593,24 грн (за період з серпня 2011 року по 30 квітня 2015 року включно), і це рішення не виконане у повному обсязі.
 
При стягненні неустойки (пені) у зв'язку із несвоєчасною сплатою аліментів суди послалися на висновок Верховного Суду України, який викладено у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13.
 
Колегія суддів погоджується із цим висновком судів із таких підстав.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц зроблено висновок, що зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:
 
?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:
?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;
A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;
Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;
A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;
Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;
An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;
Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.
 
Таким чином суди правильно застосували частину першу статті 196 СК України, а оскаржені рішення узгоджуються із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц.
 
Твердження у касаційній скарзі про те, що суди неправильно застосувати статтю 110 ЦПК України (у редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі), оскільки справа повинна була розглядатися Автозаводським районним судом м. Кременчука, тому що предметом спору є стягнення заборгованості за виконавчим листом, є необґрунтованими.
 
Оскільки згідно частини першої статті 110 ЦПК України (у редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі) позови про стягнення аліментів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Оскільки предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів, то положення частини першої статті 110 ЦПК України (у редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі) суди застосували правильно.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                              М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                         Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
В. І. Крат
 
В. П. Курило