Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 756/8680/15-ц
провадження № 61-1618 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С.Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С.П.,
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_6,
відповідачі | - | ОСОБА_7,
| - | ОСОБА_8,
| - | ОСОБА_9,
третя особа | - | ОСОБА_10, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_10 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченко М. М., від 28 листопада 2017 року.
 
Встановив:
 
У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - ОСОБА_10, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що він на підставі ордера на жиле приміщення від 13 січня 1978 року на сім'ю із п'яти осіб отримав житлове приміщення, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Згідно довідки від 24 червня 2015року № 377, виданою Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», в цій квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_11 - наймач, ОСОБА_10 - мати, ОСОБА_6 - батько, ОСОБА_7 - дядько, ОСОБА_9 - брат, ОСОБА_8 - тітка. Відповідачі у цій квартирі не проживають більше п'яти років і місце їх проживання позивачеві невідоме. Оплату за житлово-комунальні послуги вони не здійснюють і ОСОБА_6 вважає, що вони втратили право на користування вказаною квартирою, тому звернувся до суду з цим позовом.
 
На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд визнати відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
 
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
 
Заочне рішення районного суду мотивоване тим, що відсутність відповідачів без поважних причин у вказаній квартирі АДРЕСА_1 є достатньою підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням на підставі статей 71, 72 Житлового кодексу України (далі - ЖК України).
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення суду про відмову в позові.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації у спірній квартирі з поважних на те причин, які полягають у їх неприязних стосунках з позивачем і це виключає можливість застосування правового механізму статей 71, 72 ЖК України як підстави для їх виселення. Також колегія суддів апеляційного суду звернула увагу, що суд першої інстанції, задовольнивши позов та визнавши відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розглянув справу за відсутності відповідачів і за відсутності позивача і представника позивача у справі, що суперечить роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», щодо розгляду вказаної категорії справ.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, судом внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права не встановлено фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, апеляційний суд дійшов висновків, що заочне рішення районного суду належить скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, ОСОБА_10 просять скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_10 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про неможливість розгляду цієї справи в суді першої інстанції без сторін у справі, оскільки районний суд виконав усі вимоги цивільного процесуального законодавства України щодо належного повідомлення сторін про судові засідання і обґрунтовано ухвалив у справі заочне рішення суду на підставі зібраних у справі доказів. Також особи, які подали касаційну скаргу, вказують на помилковість висновків апеляційного суду про безпідставність позову з посиланням на те, що рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях про недоведеність посилань позовної заяви.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
28 грудня 2017 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу сторони не скористалися.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
 
07 вересня 2018 року представник ОСОБА_12 (особа, яка не є стороною у цій справі) - адвокат Волкова Т. В. звернулася до Верховного Суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи № 756/8680/15-ц копії протоколу судового засідання у цивільній справі № 756/3606/18.
 
Таке клопотання не враховується касаційним судом при перегляді справи та підлягає поверненню особі, яка його подала, оскільки ЦПК України не передбачено процесуальних повноважень Верховного Суду на його розгляд в контексті статей 389, 395, 397,398,408, 409 ЦПК України.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_10 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі ордера на житлове приміщення від 13 січня 1978 року ОСОБА_14 на сім'ю із п'яти осіб отримав житлове приміщення, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 4).
 
Згідно з довідкою від 24 червня 2015 року № 377, виданою Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_11 - наймач, ОСОБА_10 - мати, ОСОБА_6 - батько, ОСОБА_7 - дядько, ОСОБА_9 - брат, ОСОБА_8 - тітка (а. с. 5).
 
На час розгляду цього позову спірна квартира не була приватизована та знаходилася в комунальній власності.
 
Між сторонами у справі з 2004 року виникли конфліктні відносини стосовно користування спірною квартирою, що не заперечується ними і підтверджується матеріалами справи, зокрема, листами ОСОБА_6, ОСОБА_10 від 07 серпня 2013 року, 01 листопада 2013 року, адресованими відповідачам, та численними судовими розглядами справ щодо користування спірною квартирою в Оболонському районному суді м. Києва.
 
Положеннями статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
 
Відповідно до статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
 
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
 
У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім'ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
 
Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.
 
Звертаючись до суду з цим позовом у 2015 році ОСОБА_6 вказав, що відповідачі у спірній квартирі не проживають більше п'яти років. До позовної заяви ОСОБА_6 додав докази про реєстрацію відповідачів у спірній квартирі, про наявність боргу за житлово-комунальні послуги, інші докази, які не містять беззаперечної інформації щодо предмета доказування у цій справі, а саме інформації про безперервну відсутність відповідачів понад шість місяців, інформацію про час, коли відповідачі залишили спірне приміщення. Ці обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, який допустив ухвалення рішення суду про задоволення позову, яке ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Висновки апеляційного суду щодо безпідставності вимог позивача є обґрунтованими та правильними по суті, оскільки при вирішенні спору достеменно встановлено, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з незалежних від них на те причин, оскільки з 2010 року в квартирі проживають квартиранти, між сторонами існують неприязні стосунки і ці обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями судових рішень у інших справах, відповідачі вважають своїм єдиним місцем проживання спірну квартиру та несуть витрати на її утримання.
 
З'ясувавши причини відсутності відповідачів понад встановлені строки за місцем їх реєстрації у спірній квартирі, апеляційний суд дійшов правильних по суті та обґрунтованих висновків про безпідставність позовних вимог щодо визнання ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оспорюване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, як це передбачено статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, 
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_10 залишити без задоволення. 
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Клопотання ОСОБА_12, подане представником ОСОБА_13, про долучення доказів (вх. № 43420/0/220-18 від 11 вересня 2018 року) повернути особі, яка його подала.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          В. С. Висоцька 

                                                                                                                      С.Ю. Мартєв

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                      І.М. Фаловська

                                                                                                                      С.П. Штелик