ПОСТАНОВА
Іменем України

19 вересня 2018 року 
м. Київ
справа №825/959/16
адміністративне провадження №К/9901/11783/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
за участі: 
секретаря судового засідання Вітковської К.М., 
представника відповідача Шелеста С.Ю.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 (суддя Лобан Д.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2016 (колегія суддів у складі: Літвіної Н.М., Коротких А.Ю., Чаку Є.В.) у справі №  825/959/16 за позовом ОСОБА_5 до Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області про стягнення допомоги на оздоровлення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі - відповідач, Чернігівська ОДПІ) про стягнення допомоги на оздоровлення за 2005 рік у розмірі 1584,78 грн.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2016, адміністративний позов задоволено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рапортів від 21.03.2005 та 07.04.2005 позивачу було надано чергову відпустку за 2005 рік у кількості 43 календарних дні, у в тому числі 30 днів щорічної основної відпустки. У наказі про надання чергової відпустки зазначено: «Надати ОСОБА_5 матеріальну допомогу за 2005 рік».

Вважаючи, що виплачені кошти є іншим видом матеріальної допомоги, відмінним від допомоги на оздоровлення, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. 

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачу при наданні чергової відпуски в 2005 році була виплачена матеріальна допомога, а не допомога на оздоровлення, оскільки матеріали справи не містять відповідного наказу для здійснення такого найменування виплати.     

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що рапорти позивача, на підставі яких було прийнято наказ про відпустку, не містили вимоги надати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань або разової матеріальної допомоги, а тому скаржник вважає, що виплачена в квітні 2005 року сума коштів в розмірі 1584,78 грн. є саме матеріальною допомогою на оздоровлення.

Відзиву на касаційну скаргу відповідача до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено, що державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією  України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Чинним законодавством (у тому числі і на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено виплату державним службовцям двох видів матеріальної допомоги, а саме: допомоги для оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.1999 № 2288 «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів», керівникам органів надано право у межах установленого фонду оплати праці, надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.  

Відповідно до частини шостої статті 33 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

При цьому, відповідно до частини першої статті 35 Закону № 3723-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу. 

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, у наказі ДПА у Чернігівській області від 06.04.2005 № 56-в про надання позивачу чергової відпустки за 2005 рік в кількості 43 календарних дні, у тому числі 30 днів щорічної основної відпустки, було передбачено виплату матеріальної допомоги.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що оскільки виплата даної матеріальної допомоги була передбачена наказом про надання чергової відпустки (форма «в»), то відповідачем було виплачено саме матеріальну допомогу на оздоровлення, що  підтверджується особовим рахунком із заробітної плати за 2005 рік по ОСОБА_5, який залучений до матеріалів справи. В даному особовому рахунку зазначено код виплачених коштів в сумі 1584,78 грн., а саме: «оздоровчі».

Доводи суду апеляційної інстанції про те, що особовий рахунок із заробітної плати за 2005 рік по ОСОБА_5 не підтверджує виплату саме «оздоровчих» у зв'язку з тим, що відповідачем не надано підтверджуючих документів, зокрема, відповідного наказу для здійснення такого найменування виплати у вказаному рахунку, Верховний Суд відхиляє, оскільки надання матеріальної допомоги на оздоровлення можливе виключно при наданні основної відпустки працівнику, і не потребує окремого наказу, а надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань або разової матеріальної допомоги потребує подання працівником самостійної заяви (рапорту) та винесення окремого наказу про її виділення. Пов'язано це з тим, що дана допомога видається за вимогою працівника у будь-який час, незалежно від факту отримання відпустки, і виплачується за наявності коштів. 

В даному випадку позивач подав рапорт про надання чергової відпустки, при цьому він не звертався з проханням виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань або разову матеріальну допомогу, не зазначав цілей надання такої допомоги. Подвійна ж виплата допомоги на оздоровлення за один і той самий період буде порушенням бюджетного законодавства.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 351 КАС неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене та те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, судами повно і правильно встановлені фактичні обставини справи, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 

Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області - задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2016 у справі № 825/959/16 - скасувати.

ОСОБА_5 у задоволенні адміністративного  позову до Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області про стягнення допомоги на оздоровлення - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець