Постанова
Іменем  України
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 308/4773/15-ц
 
провадження № 61-21775 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Міністерство культури України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року у складі судді Стефанишин М. М. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., 
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства культури України про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з коефіцієнтом підвищення і з компенсацією втрати їх частини у зв'язку з порушенням строку виплати, стягнутих рішенням суду, у зв'язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 травня 2012 року він був поновлений на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року з Міністерства культури України стягнуто на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку виконання вищевказаного судового рішення                                у розмірі 152 569 грн 17 коп. 2 жовтня 2014 року наказом Міністерства культури України № 659/0/17-14 його поновлено на посаді генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України, проте наказом Міністерства культури України № 676/0/17-14 від 8 жовтня 2014 року його звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. 
10 лютого 2015 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з Міністерства культури України стягнуто на його користь частину середнього заробітку - коефіцієнт заробітної плати за весь час вимушеного прогулу за період з 10 травня 2012 року по 30 вересня            2013 року у розмірі 11 746 грн, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 травня 2012 року за період з 1 жовтня 2013 року по 2 жовтня 2014 року у розмірі 121 189 грн. та моральну шкоду                           у розмірі 5 тис. грн. 
17 лютого 2015 року рішенням апеляційного суду Закарпатської області визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства культури України                 від 8 жовтня 2014 року № 676/0/17-14 про його звільнення та стягнуто              на його користь моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн. У частині його позовних вимог про поновлення на роботі відмовлено. 
З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь: заробітну плату за період                             з 2 по 8 жовтня 2014 року у розмірі 4 143 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 жовтня 2014 року по день винесення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати його частини у зв'язку з порушенням строку його виплати за період                             з 1 листопада 2014 року по день винесення рішення суду у розмірі 134 323 грн, компенсацію втрати частини середнього заробітку, стягнутого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня  2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року у зв'язку з порушенням строків виплати, у розмірі 203 012 грн та 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. 
Справа судами розглядалася неодноразово.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 заробітну плату за період з 2 жовтня 2014 року по 8 жовтня 2014 року з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати за період з 1 листопада 2014 року по день ухвалення рішення судом                            у розмірі 4 143 грн. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення суду з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати частини у зв'язку із порушенням строків його виплати за період з 1 листопада 2014 року по день винесення рішення суду у розмірі 134 323 грн та 3 тис. грн моральної шкоди.            У решті позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні правові підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 9 жовтня 2014 року з урахуванням компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строку його виплати. Крім того, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області            від 28 жовтня 2013 року кошти вже стягнуті, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року перебуває у процесі виконання, при цьому трудовим законодавством не передбачена відповідальність у вигляді стягнення компенсації середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності.
Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Дроботя В. В., Власова С. О., апеляційна скарга представника ОСОБА_3 задоволена частково, рішення суду першої інстанції змінено у частині позовних вимог, що були залишені без задоволення. Стягнуто з Міністерства культури України на користь                   ОСОБА_3 компенсацію втрати частини середнього заробітку, стягнутої рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                      від 18 жовтня 2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року у зв'язку з порушенням строків виплати по день винесення рішення у розмірі 258 566 грн. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 10 тис. грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року касаційна скарга Міністерства культури України задоволена частково, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року скасовано, справу у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Останнім рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року апеляційна скарга Міністерства культури України відхилена, апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задоволена частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 змінено. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини середнього заробітку, стягнутого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня  2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року у зв'язку з порушенням строків виплати, у розмірі 117 278 грн 91 коп. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути Міністерству культури України безпідставно стягнуті з нього за скасованим рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року грошові кошти                                         у розмірі 148 287 грн 09 коп. 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року було стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 1 жовтня 2013 року по 2 жовтня 2014 року за затримку виконання Міністерством культури України заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня      2013 року. Тому компенсацію втрати частини середнього заробітку стягнутого заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року на суму 152 569 грн 17 коп., у зв'язку з його несвоєчасним виконанням слід обчислювати за період з 3 жовтня 2014 року по 15 травня 2015 року, тобто по день виконання зазначеного судового рішення. 
Компенсацію втрати частини середнього заробітку, стягнутого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого           2015 року на суму 121 189 грн з відповідача на користь позивача, у зв'язку з несвоєчасним його виконанням Міністерством культури України слід обчислювати з 11 лютого 2015 року по 30 вересня 2015 року. Отже, у загальному розмірі компенсація втрати частини середнього заробітку за невиконанні вищевказаних судових рішень становить 117 278 грн 91 коп. 
Судом першої інстанції вірно визначено розмір стягнутої з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 2 жовтня 2014 року по 8 жовтня 2014 року з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати за період з 1 листопада 2014 року по день ухвалення рішення судом у розмірі 4 143 грн, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення судом з коефіцієнтом підвищення та компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати за період                             з 1 листопада 2014 року по день ухвалення судом рішення                                               у розмірі 134 323 грн. Розмір моральної шкоди судом визначено з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості. 
Проте рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня                    2015 року щодо стягнення з Міністерства культури України на користь          ОСОБА_3 компенсації втрати частини середнього заробітку у зв'язку з порушенням строків його виплати та моральної шкоди, яке Міністерством культури України виконано, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року скасовано, і при новому розгляді справи апеляційним судом вимоги позивача задоволено у меншому розмірі, тому наявні підстави для повороту виконання рішення суду, а саме для зобов'язання ОСОБА_3 повернути відповідачу безпідставно стягнуті з нього за скасованим рішенням апеляційного суду грошові кошти (частина друга статті 380 ЦПК України 2004 року). 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні його позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру моральної шкоди судами не було враховано характер і тривалість його страждань, істотність вимушених змін у його житті, унаслідок чого було стягнуто значно меншу суму грошових коштів. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року було стягнуто з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                          від 8 травня 2012 року за період з 1 жовтня 2013 року по 2 жовтня 2014 року, проте у даній справі ним заявлена інша вимога щодо компенсації втрати частини заробітної плати, тому апеляційним судом безпідставно було зменшено період, за який стягнуто вказану суму. Також у порушення вимог частини другої статті 382 ЦПК України 2004 року апеляційним судом було допущено поворот виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року щодо стягнення з Міністерства культури України на його користь компенсації втрати частини середнього заробітку. 
У червні 2017 року Міністерство культури України подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законним і обґрунтованим, судами визначено розмір моральної шкоди відповідно до положень закону, а доводи позивачки цих висновків не спростовують. Крім того, апеляційним судом вірно визначено розмір компенсації позивачу втрати частини заробітної плати та її період. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.
Судом установлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 травня 2012 року ОСОБА_3 був поновлений на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. 
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року з Міністерства культури України стягнуто на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку виконання вищевказаного судового рішення у розмірі 152 569 грн 17 коп. 
2 жовтня 2014 року наказом Міністерства культури України № 659/0/17-14 ОСОБА_3 поновлено на посаді генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України. 
Наказом Міністерства культури України № 676/0/17-14 від 8 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. 
10 лютого 2015 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з Міністерства культури України стягнуто на користь ОСОБА_3 частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту заробітної плати за весь час вимушеного прогулу за період з 10 травня 2012 року по                       30 вересня 2013 року у розмірі 11 746 грн, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 травня 2012 року за період з 1 жовтня 2013 року по 2 жовтня 2014 року у розмірі 121 189 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн. 
17 лютого 2015 року рішенням апеляційного суду Закарпатської області визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства культури України                 від 8 жовтня 2014 року № 676/0/17-14 про звільнення ОСОБА_3 з роботи та стягнуто на користь останнього моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн. У частині позовних вимог про поновлення ОСОБА_3 на роботі відмовлено.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.
У статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                від 10 лютого 2015 року було стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 1 жовтня 2013 року по 2 жовтня 2014 року за затримку виконання Міністерством культури України заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року. Тому компенсацію втрати частини середнього заробітку, стягнутого заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року на суму 152 569 грн 17 коп. у зв'язку з його несвоєчасним виконанням, слід обчислювати за період                          з 3 жовтня 2014 року по 15 травня 2015 року, тобто по день виконання зазначеного судового рішення. 
Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що компенсацію втрати частини середнього заробітку, стягнутого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року                   на суму 121 189 грн з відповідача на користь позивача у зв'язку з несвоєчасним його виконанням Міністерством культури України, слід обчислювати з 11 лютого 2015 року по 30 вересня 2015 року. У загальному розмірі компенсація втрати частини середнього заробітку за невиконання вищевказаних судових рішень становить 117 278 грн 91 коп. 
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що судом першої інстанції правильно визначено розмір стягнутої з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 2 жовтня 2014 року по 8 жовтня 2014 року з коефіцієнтом підвищення та з компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати за період з 1 листопада 2014 року по день ухвалення рішення судом у розмірі 4 143 грн, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення судом з коефіцієнтом підвищення та компенсацією втрати її частини у зв'язку з порушенням строку її виплати за період                             з 1 листопада 2014 року по день ухвалення судом рішення                                               у розмірі 134 323 грн. 
Крім того, судами розмір моральної шкоди, завданої позивачу, визначено з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують (стаття 237-1 КЗпП України). 
Проте, апеляційний суд, допускаючи поворот виконання рішення суду, не звернув уваги на таке. 
Відповідно до частини першої статті 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.
Зазначене узгоджується зі змістом частини другої статті 382 ЦПК України   2004 року, згідно з якою у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.
Аналогічна норма міститься у частині другій статті 445 ЦПК України. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону дійшов висновку про те, що рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року, яке Міністерством культури України виконано, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року скасовано, а при новому розгляді справи апеляційним судом вимоги позивача задоволено у меншому розмірі, тому наявні підстави для повороту виконання рішення суду, а саме для зобов'язання ОСОБА_3 повернути відповідачу безпідставно стягнуті з нього за скасованим рішенням апеляційного суду грошові кошти.
Таким чином, апеляційний суд не врахував, що вищевказане скасоване рішення апеляційного суду не ґрунтувалось на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах,                      тому підстав для повороту виконання рішення суду немає і у                      задоволенні відповідного клопотання Міністерства культури України слід                       відмовити (а.с. 188-190, т. 3). 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року у частині зобов'язання ОСОБА_3 повернути Міністерству культури України безпідставно стягнуті з нього за скасованим рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року грошові кошти                                         у розмірі 148 287 грн 09 коп. скасувати.
У задоволенні клопотання Міністерства культури України про поворот виконання рішення суду відмовити.
В іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Б.І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк