Постанова
Іменем України 
 
22 серпня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 215/3972/16-ц
провадження № 61-24533св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Промисловий ремонт», 
третя особа - генеральний директор товариства з обмеженою відповідальністю «Промисловий ремонт» Сич Анатолій Володимирович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2017 року у складі судді: Демиденка Ю. Ю., та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року у складі суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової  В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Промисловий ремонт», третя особа: директор ТОВ «Промисловий ремонт» Сич Анатолій Володимирович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації та моральної шкоди.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що він працював у відповідача на посаді слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 та наказом № 3/460 від 09 серпня 2016 року був переміщений з дільниці РУ-3 на дільницю РУ-1, яка знаходиться на іншому підприємстві. Вказане переміщення вважав переводом, та таким що потребує згоди працівника, відповідно до положень статті 32 КЗпП, оскільки дільниця РУ-1 знаходиться в іншій місцевості, майже за 126 км від дільниці РУ-3, хоча і в межах одного м. Кривий Ріг. Крім того, змінилася тривалість його відпочинку у перерви між змінами, перерви стали сягати 23, а не 24 години, що впливає на зміну істотних умов праці.
 
Позивач відмовився виконувати незаконний наказ про переміщення, та в зміни з 12 серпня 2016 року по 19 серпня 2016 року виходив на роботу на попереднє робоче місце на дільницю РУ-3, але його не допускали до роботи, та він відмовлявся від переміщення.
 
Наказом № 15-к від 19 серпня 2016 року він був звільнений на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП за вчинення прогулу. Хоча його дійсно не було на роботі на РУ-1, вважав, що трудову дисципліну не порушував оскільки на вказані робочі зміни він з'являвся на роботу на РУ-3. Він повідомив відповідача про свою незгоду з переміщенням.
 
Крім того, позивач вказував на те, що тривалий час з серпня 2010 року відповідач не в повній мірі сплачував йому заробітну плату, йому не доплачено 125 668,90 грн за виконання особливо важливої роботи, 17 232,60 грн надбавки до заробітної плати, 21 600 грн надбавки за інтенсивність праці, 4 340 грн премії з фонду директора, 1 448,39 грн недоплат за роботу у вихідні та нічний час, що передбачено колективним договором, який існує, але приховується адміністрацією, та нормами Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні» від 23 серпня 2016 року, регіональними і галузевими угодами. Крім того при прийомі на роботу у ТОВ, йому був наданий гарантійний лист, в якому гарантувалося, що на час обслуговування об'єктів ВАТ «ПІВНГЗК на робітників будуть поширюватися пільги, передбачені колективним договором ВАТ «ПІВНГЗК» за 2010 - 2011 роки. 
 
Просив суд: визнати незаконним звільнення та поновити його на роботі; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 053,30 грн; стягнути 174 494,58 грн невиплаченої відповідачем заробітної плати.
 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі компенсовано за рахунок держави.
 
Рішення судів мотивовані тим, що переміщення на іншу дільницю в межах одного населеного пункту зі збереженням істотних умов праці не потребувало згоди позивача, тому дії роботодавця по переміщенню ОСОБА_4 є законними. Позивач здійснив прогул без поважних причин. Питання законності оплати праці неодноразово перевірялося інспекцією Держпраці згідно актів перевірки, порушень норм законодавства не було встановлено. Відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 33053,30 грн - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19 серпня 2016 року по 26 січня 2017 року, 125 668,90 грн - за виконання особливо важливої роботи, 17 232,60 грн - надбавки до заробітної плати, 21 600 грн - надбавки за інтенсивність праці, 4340 грн. премії з фонду директора, 1 448,39 грн - недоплат за роботу у вихідні та нічний час, 4 202,29 грн. індексації за затримку вказаних виплат з серпня 2010 р. по день звільнення 19 серпня 2016 року.
 
У травні 2018 року ОСОБА_4 надіслав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи не врахували те, що: при переведенні його на роботу до РУ-1 змінились такі суттєві умови його праці, як режим роботи та розмір оплати праці. Дільниця РУ-1 знаходиться в іншій місцевості, майже за 126 км від дільниці РУ-3, хоча і в межах одного міста Кривий Ріг. Крім того, змінилася тривалість його відпочинку у перерви між змінами, перерви стали сягати 23 а не 24 години, що впливає на зміну істотних умов праці. Невихід працівника на роботу у зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Позивач посилається на те, що підприємство відповідача не в повній мірі сплачувало йому заробітну плату.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що позивач працював на посаді слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду пульпонасосної дільниці хвостового господарства (ЦТВШГ) РУ-3, яка знаходиться на території ПАТ «ПІВНЗГК». Згідно наказу № 3/460 від 09 серпня 2016 року ОСОБА_4 був тимчасово, на період з 12 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року, переміщений з дільниці РУ-3 на дільницю РУ-1, яка знаходиться на території підприємства ПАТ «ІнГЗК» в межах м. Кривий Ріг. Підставою переміщення є виробнича необхідність ТОВ по недопущенню зривів термінів по ремонту обладнання згідно наказу та службових записок.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4, займаючи посаду слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду був відсутній на роботі на пульпонасосній дільниці хвостового господарства (ЦТВШГ) РУ-1 в робочі зміни з 19.00 год. 12 серпня 2016 року по 07.00 год. 13 серпня 2016 року; з 07.00 год. до 19.00 год. 15 серпня 2016 року, та з 19.00 год. 16 серпня 2016 року по 07.00 год. 17 серпня 2016 року. Відсутність ОСОБА_4 на робочому місті на РУ-1 підтверджується доповідною запискою, та актами відсутності на роботі.
 
Суди встановили, що наказом № 15-к від 19 серпня 2016 року позивач був звільнений на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП за вчинення прогулу, відсутність на роботі на дільниці РУ-1 в зміни згідно з графіком з 12 серпня 2016 року по 17 серпня 2016 року.
 
Відповідно до частини другої статті 32 КЗпП не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.
 
У постанові Верховного Суду України 01 листопада 2017 року у справі № 6-1429цс17 зроблено висновок, що стаття 32 КЗпП трактує поняття «переміщення» у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Вона передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов'язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій. З метою охорони інтересів працівників при переміщенні на інше робоче місце законодавство передбачає такі юридичні гарантії: переміщення працівника забороняється, якщо воно протипоказане йому за станом здоров'я (стаття 32 КЗпП України); якщо в результаті переміщення працівника зменшується заробіток з незалежних від нього причин, здійснюється доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення (частина друга статті 114 КЗпП України).
 
Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. 
 
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
 
Встановивши, що роботодавець здійснив переміщення працівника в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, не змінилася жодна з істотних умов трудового договору, працівник умисно не виконав наказ про переміщення, роботодавцем було дотримано порядок звільнення працівника, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову  в частині визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 має оклад 2 321.00 грн на посаді слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду. 
 
В ТОВ «Промисловий ремонт» діє Положення про оплату праці, яке передбачає крім посадового окладу наступні доплати: за роботу у важких та шкідливих умовах праці в відсотковому відношенні до окладу який встановлюється в наказі про прийняття на роботу, або в інших наказах; доплата за роботу в нічний та вечірній часи (40% нічний та 20% вечірній) за кожну годину; доплата за переробіток графіку понад робочий час.
 
На виконання Положення про оплату праці, згідно наказу від 24 березня 2016 року, доплата за роботу у важких і шкідливих умовах встановлена розмірі 8% до окладу. Доплата за переробіток затверджена наказом від 27 жовтня 2015 року в розмірі встановлених коефіцієнтів 0,0291 за кількість надурочних годин.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 сплачено при звільненні: 444,86 грн за 34,5 годин відпрацьованих в серпні 2016 року; 35,59 грн доплат за важкі та шкідливі умови праці (444,86 х8%); 42,44 грн та 15,92 грн доплати за роботу в нічний та вечірній час; 19,10 грн доплати за переробіток; 388,47 грн компенсації за невикористану відпустку.
 
Суди встановили, що згідно листів виконкому Саксгаганської районної у місті ради та Держпраці позивачу надавалися роз'яснення щодо відсутності на підприємстві відповідача колективного договору. Питання законності оплати праці неодноразово перевірялося інспекцією Держпраці і порушень норм законодавства не було виявлено.
 
Встановивши, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                         В. І. Крат
 
Н. О. Антоненко
 
                                                                                                         В.І. Журавель