Постанова
Іменем України
 
07 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 439/567/16-ц   
провадження № 61-6292св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1,       
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 14 липня               2016 року у складі судді Бородійчук О. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2016 року у складі суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів. 
Позов мотивовано тим, що 21 січня 2016 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Cherri Tiggo comfort, об'єм двигуна 1,8 см куб. вартістю 105 000 грн. У відповідності до договору позивачем 21 січня 2016 року було перераховано на рахунок відповідача адміністративний платіж в сумі                   28 000 грн. Вказувала, що вказаний договір вона не читала, довірившись поясненням представника ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» щодо істотних умов договору, які суперечили істотним умовам викладеним у договорі. У подальшому позивачем було виявлено, що її було введено в оману, оскільки в оспореному договорі сума вартості предмета лізингу була зазначена у розмірі 280 000 грн, замість погодженої суми 105 000 грн.    
Вважає, що договір фінансового лізингу від 21 січня 2016 року є недійсним, оскільки містить несправедливі умови, у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом. Спірний договір містить явно невигідні для позивача, як для споживача умови договору, на які вона не погоджувалася, та які сформульовані відповідачем на свою користь, тим самим створивши істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін за договором на свою користь, не врахувавши при цьому інтереси позивача. Договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України. Зі змісту договору вбачається, що сторони остаточно не погодили вартість предмета лізингу та не погодили графік сплати лізингових платежів відповідно до додатку № 3, який не було додано до договору. Також, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. У договорі відсутні відомості про продавця товару, також відомості про технічні та індивідуальні характеристики автомобіля. Також, вважає несправедливими умови щодо штрафу у розмірі 40 % від сплаченого авансового платежу та неповернення усієї суми адміністративного платежу. 
Посилаючись на викладені обставини, просила визнати недійсним зазначений договір фінансового лізингу від 21 січня 2016 року та стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 28 000 грн адміністративного платежу.  
Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 14 липня                 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу                      № 002957 від 21 січня 2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1  
Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 28 000 грн. Вирішено питання про судові витрати. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами містить несправедливі та невигідні умови  для позивача, як для споживача, тим самим відповідачем створено істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін за договором на свою користь і не враховано інтересів позивача.  
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2016 року рішення Бродівського районного суду Львівської області від 14 липня                 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що аналіз змісту спірного договору, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пунктах 12.1, 12.4, 12.5, 12.6 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу відповідно до  пунктів 12.7 - 12.13 договору.
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що договір фінансового лізингу                              від 29 липня 2015 рокуповністю відповідає вимогам чинного законодавства, у договорі визначені всі його істотні умови, порядок укладення договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. На момент підписання договору позивач погодилась з умовами договору. Судами не зазначено які саме умови договору є несправедливими та в чому полягає їх несправедливість. Оскаржуваний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». 
 
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначила про те, що задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що у спірному договорі встановлено невигідні для позивача, як для споживача, умови договору, тим самим ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» створило істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін за договором на свою користь та не врахувало при цьому інтересів учасника. Висновки суду мотивовані та відповідають вимогам законодавства, тому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.      
 
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.
 
07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Згідно частини третьої статті 509 ЦК України, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Суди установили, що 21 січня 2016 року між ОСОБА_1 та                               ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати автомобіль Cherri Tiggo comfort 1.8 бензин, АТ, 4Х2, зазначений у                          пункті 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.
На виконання умов договору, того ж дня позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 28 000 грн - адміністративного платежу.  
Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.6 статті 9 договору.
При цьому згідно з пунктом 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.
За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
 
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
 
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
 
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
 
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи  умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). 
Аналіз змісту спірного договору, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пунктах 12.1, 12.4, 12.5, 12.6 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу відповідно до                пунктів 12.7 - 12.13 договору.
Зі змісту вступної частини оспорюваного договору «Визначення термінів», пунктів 1.3, 3.1.1. договору, придбання предмета лізингу здійснює лізингодавець у суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, реквізити та адресу якого зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу. 
Відомості про перелік таких суб'єктів підприємницької діяльності у договорі відсутні, найменування, адреса та реквізити продавця зазначаються у акті приймання-передачі предмета лізингу, який укладається в момент передачі речі. 
Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.  
 
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. 
 
Судами встановлено, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний договір містить несправедливі умови, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, тоді як споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. 
Відповідно до частини другої статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу                  (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.
Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.
При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.
Таким чином, суди правильно виходили із того, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.
Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем.                  За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14 договору).
Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої договором зміни розміру лізингових платежів сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди чи акту лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
Установлені обставини свідчать проте, що оспорюваний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України про лізинг.
Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
 
Тобто, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні                   статті 16 даного Закону не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.
Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 15 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року у справі                          № 6-330цс16 та від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.
Посилання заявника на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», є помилковими, оскільки вказаний закон не визначає певних меж своєї дії і регулює відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначає механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті ж питання. Якщо у чинному законодавстві немає спеціальної норми щодо регулювання правовідносин, застосуванню підлягають загальні норми.
Інші доводи наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» залишити без задоволення. 
 
Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 14 липня               2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня                 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. О. Лесько
| С. Ю. Мартєв
| В. М. Сімоненко
| С. П. Штелик