Постанова  
Іменем України
 
30 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа №  711/298/17-ц
провадження № 61-34582св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Штелик С. П. (суддя-доповідач),  ЛеськоА. О.,  Мартєва С. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси                   від 30 березня 2017 року у складі судді Позарецької С. М. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року у складі суддів: Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М., 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири. 
 
На обґрунтування позову зазначали, що в період шлюбу придбали квартиру           АДРЕСА_1. 25 червня 2003 року вони уклали з відповідачем договір дарування вказаної квартири, вважаючи, що укладають договір довічного утримання. Відповідач відмовляється від надання їм допомоги та вселення у спірну квартиру. Вони помилилися щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Іншого майна, а також іншого житла не мають. 
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведено наявність у сукупності обставин про те, що на час укладання оспорюваного договору вони за станом здоров'я потребували догляду та сторонньої допомоги. Навпаки, ними зазначено, що лише протягом останніх трьох років вони стали потребувати догляду та утримання від відповідача. При цьому, ОСОБА_4 пояснила, що до 2015 року вона працювала і могла свою сім'ю матеріально утримувати та всім необхідним забезпечувати, також вони отримують дохід у вигляді пенсії. Не надано й медичних документів чи висновків на підтвердження обставин щодо необхідності отримання ними сторонньої допомоги. Також не доведено види матеріального забезпечення, які повинен був здійснювати набувач майна відчужувану за договором довічного утримання. Підстав для відмови у позові за пропуском строку позовної давності не вбачається, оскільки позов є необґрунтованим. 
 
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що підписуючи договір дарування, сторони погодились з викладеними в ньому умовами, ОСОБА_5 був обізнаний щодо  змісту укладеного ним правочину. Оспорюваний договір дарування укладався в 2003 році, до суду позивачі звернулись в 2017 році, тобто за спливом майже 14 років після укладення договору, тому і вік позивачів на час укладення договору та на час подання позову є суттєво різними. Станом на час укладення договору ОСОБА_5 виповнилось шістдесят років, що не є віком, в якому він неправильно сприймав фактичні обставини правочину, а докази щодо стану здоров'я, датовані 2017 роком, тобто вже після укладеного оспорюваного договору, не можуть підтверджувати обставини, що тягнуть за собою недійсність укладеного договору. Доводи позивачів про те, що спірна квартира є їх єдиним житлом, спростовується відомостями, зазначеними в паспорті щодо місця проживання, згідно яких з 1981 року позивачі зареєстровані в АДРЕСА_2 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просили скасувати судові рішення та задовольнити їх позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що вони придбали квартиру і через три дні уклали спірний договір із відповідачем. Якби вони мали намір подарувати нерухомість, то віддали б кошти відповідачу на придбання квартири без укладення двох договорів протягом короткого проміжку часу. Під час укладення оспорюваного правочину вони мали намір отримати довічне забезпечення та догляд, проте внаслідок неосвіченості уклали з відповідачем договір дарування. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_4 про відмову від касаційної скарги, в якій також зазначалося про те, що 12 вересня 2017 року помер ОСОБА_5 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року провадження у справі зупинено до залучення правонаступника ОСОБА_5 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
04 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 253 ЦПК України у випадку смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, провадження у справі зупиняється до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника. 
 
Згідно положень частини першої статті 254 ЦПК України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.
 
Враховуючи те, що ОСОБА_4 постійно проживала із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тобто прийняла її в силу положень частини третьої статті 1268 ЦК України, ОСОБА_4  необхідно залучити до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_5
 
Щодо відмови ОСОБА_4 від касаційної скарги, колегія суддів приймає таку відмову, що має наслідком закриття касаційного провадження. 
 
Відповідно до статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати касаційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення касаційного провадження. У разі відмови від касаційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги, постановляє ухвалу про закриття касаційного провадження. У разі закриття касаційного провадження у зв'язку з відмовою від касаційної скарги на судові рішення повторне оскарження цих рішень особою, що відмовилася від скарги, не допускається.
 
Враховуючи те, що заява про відмову від касаційної скарги ОСОБА_4 подана до закінчення касаційного провадження, справжність її підпису у заяві засвідчена нотаріально, заява підлягає задоволенню, а касаційне провадження - закриттю.
 
Керуючись статтями 254, 398, 410, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
Поновити провадження у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до  ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири. 
 
Залучити до участі у справі правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_4. 
 
Прийняти відмову ОСОБА_4 від касаційної скарги. 
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року закрити. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                             А. О. Лесько  
 
                                                                             С. Ю.Мартєв