Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 200/18727/14-ц
провадження № 61-17320св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                Кузнєцова В. О.,                                             Погрібного С. О.,
                             Ступак О. В. (суддя-доповідач),                  Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року у складі судді Шевцової Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Демченко Е. Л., Красвітної Т. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір 
№ СМ-SME301/128/2008 на суму 240 000,00 доларів США. 
 
28 лютого 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_3 укладений додатковий договір до кредитного договору, яким встановлено новий графік погашення кредиту. 
 
Зобов'язання позичальника ОСОБА_3 забезпечені порукою ОСОБА_4 за договором від 26 березня 2008 року та додатковим договором до нього від 28 лютого 2011 року.
 
Станом на 15 жовтня 2014 року у зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором у відповідачів перед банком утворилась заборгованість у сумі 226 776,50 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 2 937 086,54 грн.
 
Уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» остаточно просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 211 179,10 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 
2 735 199,73 грн.
 
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 червня 2015 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 26 лютого 2008 року 
№ СМ-SME301/128/2008 станом на 15 жовтня 2014 року у сумі 211 179,10 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 2 735199,73 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 206 160,45 доларів США, що у гривневому еквіваленті - 
2 670 078,62 грн, пеня - 5 018,65 доларів США, що у гривневому еквіваленті - 
65 121,11 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачами не спростовано факту порушення кредитних зобов'язань та майнових інтересів позивача, що надало право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вимагати від відповідачів як солідарних боржників повернення кредитних коштів за тілом кредиту та пені.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2015 року залишено без змін.
 
Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та зазначив, що апеляційна скарга не містить доводів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
 
У квітні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 22 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повідомив відповідача про розгляд справи та ухвалив заочне рішення, що свідчить про недотримання порядку заочного розгляду справи. При перегляді заочного рішення інший суддя того ж суду без призначення дати судового засідання, повідомлення сторін та направлення їм копій заяв про перегляд заочного рішення відмовив у її задоволенні. Внаслідок таких порушень відповідача позбавлено права реалізувати свої повноваження, передбачені статтями 27, 31 ЦПК України, зокрема й щодо звернення із заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Крім того, позивач не надав жодного доказу про наявність відповідних дозвільних документів щодо здійснення діяльності із стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним фізичними особами з фінансовими та банківськими установами. Також позивач не надав доказів того, що він є фінансовою установою та має право займатися діяльністю із надання таких фінансових послуг.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а 
19 липня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
 
У червні 2017 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновку судів першої й апеляційної інстанцій, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суд надав належну оцінку.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Відповідно до статей 212-213 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № СМ-SME301/128/2008, згідно з яким банк надав відповідачу 240 000,00 доларів США на споживчі цілі, за умови сплати плаваючої відсоткової ставки, порядок розрахунку якої визначений договором, зі строком повернення кредиту до 26 березня 2023 року.
 
У розділу 4 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника за порушення виконання зобов'язання. Так, при невиконанні або неналежному виконанні прийнятих зобов'язань боржник має сплатити пеню у розмірі 1 % від несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. У разі прострочення більше ніж на 15 днів, боржник має сплатити штраф у розмірі 0,01 % 
від суми прострочених боргових зобов'язань, а у разі прострочення більше ніж на 
30 днів - у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 100,00 грн.
 
28 лютого 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладений додатковий договір № 3 до кредитного договору від 26 лютого 2008 року № СМ-SME301/128/2008, яким змінено розмір плаваючої відсоткової ставки та викладено у новій редакції графік погашення кредиту.
 
На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 26 березня 2008 року укладений договір поруки 
№ SR-SME301/128/2008, із змінами, внесеними додатковим договором 28 лютого 2011 року № 2. 
 
05 березня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором від 26 лютого 2008 року 
№ СМ-SME301/128/2008.
 
Оскільки позичальник не виконав взятих на себе зобов'язань щодо належного виконання умов кредитного договору, станом на 15 жовтня 2014 року утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 
206 160,45 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 910 190,46 грн; пені в межах річного строку - 193 148,72 доларів США, що у гривневому еквіваленті - 
2 501 557,73 грн.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.
 
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
 
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням. 
 
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
 
Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
 
Таким чином, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
Вищевикладене свідчить про те, що висновки судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості з боржника та поручителя за кредитним договором є передчасними, оскільки умовами кредитного договору передбачено, що погашення кредиту повинно здійснюватися певними щомісячними платежами, проте суди не застосували строк позовної давності, заявлений у суді апеляційної інстанції, при тому, що відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи та не брав участі у такому розгляді. Крім того, судами не встановлено, з якого часу повинен обраховуватись строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум та відповідно, чи є чинною порука, оскільки у разі пред'явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язання (чи частини зобов'язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку та залежно від цих обставин вирішувати питання наявності чи відсутності підстав для стягнення заборгованості з поручителя.
 
Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача висновки судів про часткове задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права. 
 
Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам. 
 
Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже підлягає скасуванню.
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
Виходячи з викладеного та враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                     О.В. Ступак
 
                                                                                     Г.І. Усик