Постанова                                            
Іменем України
 
11 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/7883/15
 
провадження № 61-12395 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В.,                Хопти С.Ф.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Савицького О. А. від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Болотова Є. В., 
Білич І. М., Поліщук Н. В., від 12 липня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, із відповідними змінами до нього, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 176 тис. доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів, що складаються із фіксованого відсотка у розмірі 4, 99 % річних та FIDR, строком до 01 червня 2029 року.
 
05 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
 
У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, у нього станом на 14 квітня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 150 355,15 доларів США, що еквівалентно
3 440 431 грн 50 коп., та 140 378 грн 53 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 
2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 150 355, 15 доларів США, що еквівалентно 3 440 431 грн 50 коп. та пеню у розмірі 140 378 грн 53 коп.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, а тому є всі підставі для стягнення з нього цієї заборгованості.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього. 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості позичальника. Крім того, у позивача відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому він не має права вимагати від позичальника погашення кредитної заборгованості в доларах США.При стягнення пені, суди не звернули на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до якого розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України. Крім того, суди не застосували положення статті 551 ЦК України. Вказує, що йому не надсилалася вимога про повернення всієї суми заборгованості та не повідомлялося про заміну кредитора у зобов'язанні.
 
У жовтні 2016 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких товариство посилається не необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, із відповідними змінами до нього, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 
176 тис. доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів, що складаються із фіксованого відсотка у розмірі 4, 99 % річних та FIDR, строком до 01 червня 2029 року.
 
05 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
 
Оскільки позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у нього станом на 14 квітня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 150 355,15 доларів США, що еквівалентно 3 440 431 грн 50 коп., та заборгованості за пенею у розмірі 140 378 грн 53 коп. 
 
Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
 
Установивши, що ОСОБА_4 належним чином не виконав зобов'язань за кредитним договором від 01 червня 2007 року № ML-004/150/2007, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка складається із: 150 355,15 доларів США, що еквівалентно 3 440 431 грн 50 коп. - залишок заборгованості за кредитом; 140 378 грн 53 коп. - пеня, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника на користь позивача зазначеної заборгованості.
 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
 
Матеріали справи містять докази виконання банком своїх зобов'язань щодо надання кредитних коштів, проте позичальник не довів належними та допустимими доказами повернення цих коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
 
Доводи касаційної скарги про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, оскільки на його спростування відповідач не надав власного розрахунку.
 
В основу розрахунку заборгованості за пенею банком правильно застосовано розмір 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення, що відповідає п. 4. 11. кредитного договору, підписаного відповідачем і не оспореного ним в установленому законом порядку.
 
Посилання в касаційній скарзі про неправомірність стягнення пені у іноземній валюті є необґрунтованими, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 травня 
2017 року № 6-211цс17, оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.
 
Доводи касаційної скарги про те, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому товариство не має права вимагати від позичальника погашення кредитної заборгованості в іноземній валюті, безпідставні, оскільки ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а у справі яка розглядається було укладено договір відступлення права вимоги (цесії).
 
За договором про відступлення права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги до відповідача щодо сплати загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами з дати набрання чинності.
 
Оформлюючи відступлення права вимоги (статті 513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), сторони цього договору не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Виходячи із презумпції правомірності правочинів, передбаченої статтею 204 ЦК України, яку ОСОБА_4 не спростував, суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що відступлення права вимоги на користь позивача відбулось з порушенням чинного законодавства.
 
Посилання в касаційній скарзі на не застосування судами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» щодо розміру пені є помилковим, оскільки відповідно до преамбули цього Закону, він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами цих правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. 
 
Ураховуючи те, що відповідач отримував кредит не як суб'єкт підприємницької діяльності, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» на відносини щодо стягнення неустойки за невиконання кредитного договору не розповсюджуються.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що позивач не повідомив його про дострокове стягнення заборгованості колегією суддів до уваги не беруться, оскільки ненадсилання вимоги про повернення всієї суми заборгованості не є перешкодою для реалізації права кредитора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позичальника не було повідомлено про зміну кредитора, не можуть бути підставою для скасування судових рішень та звільнення позичальника від відповідальності за невиконання умов договору, оскільки відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов'язуються із виконанням боржником обов'язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов'язку в цілому.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2016 року - без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б.І. Гулько
 
Є. В.Синельников
 
С.Ф. Хопта